15.03.23
22-ц/812/221/23
Справа № 488/2142/20 Головуючий у 1-й інстанції Чернявська Я. А.
Провадження № 22ц/812/221/23 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.

П О С Т А Н О В А
 
Іменем України
15 березня 2023 року                                                 м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючої-судді: Ямкової О. О.,
суддів: Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю., 
із секретарем: Ковальським Є. В.,
за участю: позивача – ОСОБА_1 , 
представниці позивачів – ОСОБА_2 ,
відповідачів – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
представника відповідачів - ОСОБА_6 ,         
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою 
ОСОБА_1 
на рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 3 листопада 2022 року, ухваленого під головуванням судді Чернявської Я. А. в приміщенні суду у місті Миколаєві о 11 годині 15 хвилин зі складанням його повного тексту, по справі
за позовом 
ОСОБА_7 і ОСОБА_1 
до ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , 
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення,-

В С Т А Н О В И Л А: 

У липні 2020 року ОСОБА_7 та ОСОБА_1 звернулися з позовною заявою до ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні належною їм на праві власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення. 
Позивачі посилалися на те, що вони є співвласниками квартири, але не проживають з 2018 року у неї через постійні конфлікти з чоловіком ОСОБА_8 - відповідачем ОСОБА_5 .. Крім того відповідачі змінили замки на вхідній двері і позивачі не можуть користуватися належною їм власністю. 
Посилаючись на вказані обставини та статті 391 і 405 ЦК України просили суд усунути їм перешкоди в користуванні квартирою шляхом виселення усіх відповідачів. 
У відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_4 вважала доводи позовної заяви не обґрунтованими, а сам позов таким, що не підлягає задоволенню.
Вказувала, що позивачами не надано належних та допустимих доказів, того що відповідачі перешкоджають в користуванні квартирою, зауважувала щодо суперечливості позову та зазначала що також є співвласницею квартири.
Звертала увагу суду, що сторони по справі є родичами між собою, та набули право користування житловим приміщенням на законних підставах визначених Житловим кодексом. Постійно мешкають в квартирі, яка є їх єдиним житлом.
У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_3 вважав доводи позовної заяви необґрунтованими, а сам позов таким, що не підлягає задоволенню, посилаючись фактично на ті ж самі обставини, що і відповідачка ОСОБА_4 .. Також наголошував про те, що на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей, яким він був на час набуття його матір`ю ОСОБА_8 права на користування квартирою, згода співвласників не потрібна.
У відповіді на відзив відповідачки ОСОБА_4 позивач ОСОБА_1 , від імені якого діє представниця, зазначив, що підстави виселення чітко зазначені в позовній заяві, та відповідачі, які не є власниками спірної квартири зробили неможливим проживання та користування власністю позивачам. 
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 3 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що немає підстав для виселення відповідачів із спірної квартири, з огляду на те, що ОСОБА_4 є співвласницею спірного майна та, як інші відповідачі, є членами сім`ї співвласників.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , вважаючи рішення незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати лише в частині відмови в задоволенні його позову стосовно виселення ОСОБА_5 , ОСОБА_8 і ОСОБА_3 , із постановленням нового, про задоволення позову в цій частині. В іншій частині рішення суду не оскаржив.
На думку апелянта, судом першої інстанції не враховано, що співвласники спірної квартири не давали згоди на вселення відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , та вказував, що відповідач ОСОБА_5 , взагалі не зареєстрований в спірній квартирі. 
Зазначав, що відповідачі унеможливлюють вільне та нормальне користування позивачів спірною квартирою, оскільки влаштовують сварки, погрожують та застосовують фізичну силу.
Звертав увагу суду на те, що обраний ним спосіб захисту порушеного права є належним, оскільки відповідач ОСОБА_5 зареєстрований за іншою адресою, а відповідач ОСОБА_3 більше півроку не мешкає в спірній квартирі, тобто ці відповідачі мають інше житло. 
У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від імені яких діє представник ОСОБА_10 , вважали апеляційну скаргу без необґрунтованою, та такою що не підлягає задоволенню.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. 
При вирішенні справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_7 є батьком позивача ОСОБА_1 та відповідачок ОСОБА_4 і ОСОБА_8 , які між собою є рідними братом та сестрами. Спірна квартира АДРЕСА_1 у 2005 році була набута декількома членами родини на праві спільної частковій власності в порядку приватизації житла та шляхом отримання відповідного свідоцтва із визначенням рівних часток за кожним: за батьком ОСОБА_7 на 1/3 частини квартири, донькою ОСОБА_4 на 1/3 частину та дружиною позивача – матір`ю іншого позивача та відповідачок - ОСОБА_11 також на 1/3 частину квартири (а.с.67).
ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та належна їй частка перейшла до інших членів родини в порядку спадкування. Відповідачка ОСОБА_4 та ОСОБА_8 від спадкування частки, що належала їх матері відмовилися (а.с.9-11, 92-94).
Відтак, на час виникнення спору квартира АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності в порядку приватизації житла та спадкування за законом, а саме: позивача ОСОБА_7 , який є власником 1/9 та 5/9 часток, позивача ОСОБА_1 із часткою 1/9 квартири та ОСОБА_4 із часткою 1/3 квартири (а.с.92-94).
Одночасно в квартирі є зареєстрованими, окрім її співвласників ОСОБА_7 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , відповідачі ОСОБА_8 та її син ОСОБА_3 з 25 травня 2007 року (а.с.8). Але фактично проживають лише відповідачі, в тому числі без реєстрації чоловік відповідачки ОСОБА_8 – ОСОБА_5 (а.с.66, 68-71). 
Позивач ОСОБА_1 , хоча і має з 2010 року право власності на частку у спірній квартирі та є зареєстрованим у ній, проживає за іншою адресою за місцем мешкання своєї родини за адресою АДРЕСА_2 , яка належить йому спільно з його дружиною та дитиною з травня 2008 року на праві спільної сумісної власності (а.с.7) та разом з ним проживає його батько – позивач ОСОБА_7 (а.с.1, 2, 90-91).
Причиною проживання батька сторін у квартирі родини його сина послугувало виникнення між сторонами неприязних відносин на ґрунті оформлення прав власності на спірну квартиру, внаслідок чого між позивачем ОСОБА_1 і відповідачами відбуваються сварки та звернення до правоохоронних органів.
За змістом повідомлень Корабельного ВП ГУНП в Миколаївській області направлених на ім`я ОСОБА_1 24 березня 2020 року та 2 травня 2018 року вбачається, що на ґрунті виниклого спору щодо можливості проживання в квартирі ОСОБА_5 та ОСОБА_8 позивач ОСОБА_1 звертався до правоохоронних органів з питання їх виселення та бажання наглядати за хворим батьком. Однак відомості щодо складання адміністративних протоколів відносно сторін конфлікту та щодо проведення з ними профілактичних бесід або винесення офіційних попереджень за вчинення сварок на побутовому ґрунті, в тому числі за порушення правил спільного проживання або неможливості спільного проживання позивачів з відповідачами, вселенні позивачів чи заміни замків на вхідних дверях відповідачами - відсутні (а.с.5, 6).
Тому відмовляючи у позові, суд вважав відсутніми докази щодо неможливості спільного проживання сторін в одній квартирі, які є родичами та членами однієї родини, та вселилися і зареєструвалися у квартирі зі згоди інших співвласників та членів родини, зокрема, відповідачки ОСОБА_8 та ОСОБА_4 є доньками позивача ОСОБА_7 , та сестрами позивача ОСОБА_1 , а відповідач ОСОБА_3 є сином відповідачки ОСОБА_8 , онуком позивача ОСОБА_7 та племінником позивача ОСОБА_1 (а.с.68-71). Усі ці особи є зареєстрованими у квартирі, яка є їх єдиним житлом. Щодо відповідача ОСОБА_5 , то він був вселений у квартиру як чоловік та член родини ОСОБА_8 , оскільки 7 липня 2018 року зареєстрував з нею шлюб (а.с.66). 
За змістом статей 41, 47 Конституції України визначається, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.  Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до  статті 150 ЖК УРСР  громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін, в тому числі на підставі укладеного договору найму.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у житлі, яке належить на праві власності громадянину, можуть проживати та користуватися ним зі згоди власника, як члени його сім`ї, так і інші особи в порядку укладення договору найму (оренди) житла. 
У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Таким чином будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
За висновками, викладеними ВП ВС у постанові від 13 жовтня 2020 року при розгляді справи № 447/455/17, слідує, що вирішуючи питання про виселення особи з будинку, що належить на праві власності особі, слід звертати увагу на той факт, що ЖК УРСР прийнятий раніше, ніж ЦК України, а тому з огляду на  зміст рішень Конституційного Суду України N 4-зп від 3.10.1997 року  (справа про набуття чинності Конституцією України), №18/183-97 та  № 5-рп/2012 від 13.03.2012 року (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) норми ЦК України можуть бути застосовані для захисту прав власника в тих випадках, які не врегульовані нормами ЖК УРСР.
Відтак, статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, або іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Разом з тим, при встановленні сервітуту на користування житлом, особа, яка має право такого користування повинна бути або членом сім`ї власника, або особою, з якою такий сервітут укладено у відповідному порядку.
За положеннями статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно частини 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, зокрема, подружжя, батьки, діти, та особи, які спільно з ними проживають та ведуть спільне господарство. 
Таким чином судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_8 є членам родини позивача ОСОБА_7 та була вселена і набула право на користування житлом з 25 травня 2007 року. ЇЇ син ОСОБА_3 також набув право користування спірною квартирою з 2007 року як член родини ОСОБА_8 та свого діда ОСОБА_7 зі згоди усіх співвласників квартири на той час. За таких обставин ґрунтовних підстав, які були б передбачені ЖК України чи ЦК України на виселення цих відповідачів зі спірної квартири за позовом частини співвласників, не має. 
Пунктом 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, ґарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами ЦК України. 
За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання та в такий спосіб, який передбачений законом. 
В той же час виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.
За наведеного і стосовно вимог позивача ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, пред`явленим ним до відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_3 відповідно до статті 391 ЦК України, то таких обставин судом першої інстанції при розгляді справи не встановлено і позивачами у судових засіданнях за допомогою належних доказів не доведено. 
Тому колегія суддів, вирішуючи справу у цій частині позовних вимог дійшла аналогічного висновку про недоведення позивачем ОСОБА_1 вчинення йому з боку відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_3 перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження 1/9 часткою спірного майна.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Тому особливістю вирішення вказаного спору є пред`явлення позовних вимог ОСОБА_1 до члена родини його сестри ОСОБА_8 – ОСОБА_5 , який вселений у спірну квартиру як член родини особи, що має право на житло та зі згоди одного із співвласників, але не є співвласником житла та не має у ньому реєстрації.
Дійсно, при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, особа, що має право на житло, і член її сім`ї, тобто дружина і чоловік вважають, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, і не матимуть тимчасового характеру.
Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, у випадку припинення сімейних правовідносин або втрати статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.
Отже, це право не може бути припинено в односторонньому порядку одним із співвласників цього житла, в тому числі і у випадку наявності сімейних правовідносин між особою, яка має законне право на житло, та до якої цей член сім`ї вселився за наявності згоди інших членів родини та іншого співвласника, та за відсутності у члена сім`ї власника на праві власності іншого придатного для проживання приміщення. 
Доказів щодо наявності перешкод з боку саме цього відповідача на користування спірним житлом позивачем ОСОБА_1 у судових засіданнях не доведено.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позивачем підстав, передбачених статтею 391 ЦК України, та ще у поєднанні зі 405 ЦК України, обов`язкових усунення перешкод шляхом виселення відповідача ОСОБА_5 в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Наявність неприязних стосунків між сторонами не може бути підставою для виселення у відповідності до зазначеної норми.
Разом з тим, вирішив позовні вимоги у мотивувальній частині рішення вірно та у відповідності до заявлених у позові, суд першої інстанції припустився помилки при їх викладенні у вступній та резолютивній частинах свого ж рішення.
Тому враховуючи викладене та межі апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_1 до відповідачів ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у вступній та резолютивній частинах слід змінити з підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, вказав, що суд вирішив справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до цих відповідачів про усунення перешкод шляхом виселення, а не вселення, як помилково зазначено судом, з одночасним обґрунтованим залишенням без задоволення позовних вимог про усунення перешкод шляхом виселення. 
За положеннями, передбаченими статтею 141 ЦПК України, судові витрати слід віднести за рахунок держави, оскільки позивач звільнений від їх сплати.
В іншій частині рішення суду за позовом ОСОБА_7 , та за позовом ОСОБА_1 до відповідачки ОСОБА_4 в апеляційної інстанції не переглядалося, оскільки не було предметом оскарження. 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 3 листопада 2012 року в частині викладення позовних вимог  ОСОБА_1 до  ОСОБА_8 ,  ОСОБА_5 та  ОСОБА_3  у вступній та резолютивній частинах  змінити.
Позов  ОСОБА_1 до  ОСОБА_8 ,  ОСОБА_5 та  ОСОБА_3   про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення - залишити без задоволення.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча                                                О. О. Ямкова                                         
Судді                                                         С. Ю. Колосовський
                                                        О. В. Локтіонова