Постанова
28 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 1/1522/277/11
провадження НОМЕР_1
Суддя Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду ОСОБА_1 , розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 10 січня 2013 року, 
встановив:
Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2012 року ОСОБА_3 засуджено за ч. 3 ст. 191, ч. 5 ст. 191 КК України із застосуванням положень ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, строком на 1 рік 6 місяців.
На  підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_3 від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком 2 роки. 
Відповідно до ст. 77 КК України додаткове покарання, призначене ОСОБА_3 , у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, визначено виконувати самостійно.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_3 на користь цивільного позивача ФОП ОСОБА_4 31 787,25 грн на відшкодування матеріальної шкоди.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_3 на користь цивільного позивача ФОП ОСОБА_5 262 859,63 грн на відшкодування матеріальної шкоди.
Цим же вироком ОСОБА_2 засуджено за ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст.  191  КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із  конфіскацією всього майна та з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, на строк 3 роки.
Відповідно до ст. 77 КК України додаткове покарання, призначене ОСОБА_2 , у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю, визначено виконувати самостійно.
Зараховано ОСОБА_2 у строк відбуття покарання строк тримання його під вартою з 19 липня 2010 року по 29 липня 2010 року.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10 січня 2013 року апеляцію прокурора ОСОБА_6 задоволено, апеляцію захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_2 задоволено частково, виключено з мотивувальної та резолютивної частин вироку Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2012 року: стосовно ОСОБА_2 вказівку суду про призначення останньому у відповідності зі ст. 77 КК України додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю; стосовно ОСОБА_3 припис про те, що контроль за поведінкою обвинуваченої ОСОБА_3 покласти на органи виконання покарань за місцем проживання останньої. Внесено зміни в резолютивну частину вироку, за якими покладено контроль за поведінкою обвинуваченої ОСОБА_3 на кримінально-виконавчу інспекцію за місцем проживання засудженої. 
В іншій частині вирок залишено без змін.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2022 року задоволено клопотання засудженого ОСОБА_2 та поновлено строк на касаційне оскарження ухвали апеляційного суду Одеської області від 10 січня 2013 року, постановленої за  результатами апеляційного перегляду вироку Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2012 року стосовно ОСОБА_2 .
Постановами Верховного Суду від 02 грудня 2022 року, від 10 січня 2023 року та від                    14 лютого 2023 року відмовлено у витребуванні кримінальної справи за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 10 січня 2013 року.
Керуючись ч. 2 ст. 388 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК України 1960 року), засуджений ОСОБА_2 повторно звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.
У касаційній скарзі засудженого ОСОБА_2 порушується питання про перевірку вказаного судового рішення в касаційному порядку.
Відповідно до ч. 2 ст. 387 КПК України 1960 року зміст касаційної скарги повинен відповідати вимогам, зазначеним у ст. 350 цього Кодексу.
Проте наведених вимог процесуального закону засудженим не дотримано.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 350 КПК 1960 року касаційна скарга повинна містити вказівку на те, в чому полягає незаконність судового рішення та доводи на її обґрунтування.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування оскаржуваного рішення касаційним судом є: істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону; неправильне застосування кримінального закону; невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність підстав для скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 370 - 372 КПК 1960 року.
Однак, всупереч наведеним положенням процесуального закону, засуджений           ОСОБА_2 у касаційній скарзі не покликається на порушення вимог закону, передбачених ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року, та не конкретизує, яких саме порушень допустився суд апеляційної інстанції, розглядаючи кримінальну справу стосовно нього, та не обґрунтовує, у чому саме ці порушення полягали, як вони вплинули на законність й обґрунтованість постановленого рішення, і чому ці порушення слід відносити до підстав для скасування касаційним судом оскаржуваного рішення відповідно до норм вказаної статті.
Натомість засуджений ОСОБА_2 посилається на однобічність і неповноту досудового і судового слідства, невідповідність висновків суду, викладених у судових рішеннях, фактичним обставинам справи, при цьому просить дати іншу оцінку доказам у справі, ніж її дали суди першої та апеляційної інстанцій, що не може бути предметом розгляду суду касаційної інстанції. Відповідно до вимог статей 368-369 КПК 1960 року вказані обставини є предметом перевірки виключно суду апеляційної інстанції. 
За приписами п. 5 ч. 1 ст. 350 КПК України 1960 року в касаційній скарзі зазначається вимога особи, яка її подає. 
Статтею 396 КПК України 1960 року визначено, що у результаті касаційного розгляду справи суд приймає одне з таких рішень: залишає вирок, постанову чи ухвалу без зміни, а касаційні скарги - без задоволення; скасовує вирок, постанову чи ухвалу і направляє справу на нове розслідування або новий судовий або апеляційний розгляд; скасовує вирок, постанову чи ухвалу і закриває справу; змінює вирок, постанову чи ухвалу.
Системне тлумачення норм кримінально-процесуального закону свідчить про те, що законодавець встановив вичерпний перелік рішень, одне з яких має прийняти суд касаційної інстанції за результатом розгляду кримінальної справи. При цьому особа, яка подає касаційну скаргу, у прохальній частині має вказати яке саме, з передбачених ст. 396 КПК України 1960 року рішень, на її переконання, повинен прийняти суд касаційної інстанції за результатом перегляду касаційної скарги. 
Як убачається з прохальної частини касаційної скарги засудженого ОСОБА_2 , останній просить прийняти його скаргу до розгляду та скасувати ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 10 січня 2013 року і призначити новий розгляд справи у суді апеляційної інстанції або постановити нове рішення та перекваліфікувати його дії з ч. 3 ст. 27, ч.5 ст. 191 КК України на ч.4 ст.190 КК України і призначити йому покарання нижче нижчої межі, передбаченої санкцією ч. 4 ст. 190 КК України, а також на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Тобто фактично у своїй касаційній скарзі засуджений ОСОБА_2 просить суд касаційної інстанції або скасувати рішення апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, або ж змінити вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду, при цьому не конкретизує свої вимоги, що суперечить положенням п. 5 ч. 1 ст. 350, ст. 396 КПК України 1960 року.
Оскільки касаційний суд відповідно до правил ст. 395 КПК 1960 року перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення в тій частині, в якій воно було оскаржене, недотримання ст. 350 цього Кодексу перешкоджає вирішенню питання про витребування справи.
Враховуючи вищевикладене, касаційна скарга засудженого ОСОБА_2 не відповідає вимогам статей 350, 387, 398 КПК 1960 року.
У зв`язку із зазначеним, відповідно до вимог ч. 2 ст. 388 КПК України 1960 року, справа може бути витребувана для її перевірки у касаційному порядку лише за умови усунення зазначених недоліків та надходження повторної касаційної скарги в межах строку, передбаченого ч. 2 ст. 386 КПК 1960 року, або не пізніше одного місяця з дня одержання копії постанови про відмову у витребуванні матеріалів кримінальної справи.
Враховуючи наведене та керуючись ст. 388 КПК 1960 року, п. 15 розділу ХІ Перехідних положень до КПК від 13 квітня 2012 року, суддя
ухвалив:
Відмовити у витребуванні кримінальної справи за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 10 січня 2013 року. 
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                ОСОБА_1