ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

02 лютого 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 740/390/22
Головуючий у першій інстанції – Гагаріна Т. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/251/23

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Скрипки А.А.
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.
секретар: Поклад Д.В.

сторони:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Гагаріної Т.О. від 13 жовтня 2022 року, місце ухвалення рішення - м.Ніжин, дата складання повного тексту рішення - 21 жовтня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним,

                           В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним, в якому просила: визнати недійсним шлюб, укладений між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований у Ніжинському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), актовий запис №115. В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її рідний брат ОСОБА_3 . До складу спадщини ОСОБА_3 входить 3/4 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частки земельного паю (після смерті матері) та земельний пай в цілому (після смерті батька), що належали йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та за заповітом. Позивач вказувала, що на день смерті її брат ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , один. 14.09.2021 року при зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті рідного брата, позивачу було повідомлено про те, що 10.06.2021 року, на підставі поданої заяви відповідача ОСОБА_2 , як спадкоємця першої черги спадкування (дружини), вже заведена спадкова справа №45/2021 після померлого ОСОБА_3 . В цей же день позивач дізналась, що її брат за місяць до смерті уклав шлюб із відповідачем ОСОБА_2 . Позивач зазначала, що відповідачу було відомо про хворобу ОСОБА_3 , оскільки вона періодично проживала разом з ним, без реєстрації шлюбу як за адресою його проживання, так і за адресою свого місця реєстрації. Позивач стверджувала, що у березні 2021 року відповідачу було відомо про ті обставини, що ОСОБА_3 через його стан здоров`я залишалося жити максимум місяць. Позивач вважає, що оспорюваний нею шлюб було укладено без наміру створення сім`ї, без набуття прав і обов`язків подружжя, оскільки спільного господарства ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не вели, спільного бюджету не мали, спільних речей під час шлюбу не купували, спільних дітей не мають. За таких обставин, позивач вказувала, що оспорюваний нею шлюб є фіктивним, і відповідно до ч.2 статті 40 Сімейного кодексу України, підлягає визнанню недійсним за рішенням суду. 

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13.10.2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним. Судом стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на отримання професійної правничої допомоги в сумі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 13.10.2022 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого нею позову. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 13.10.2022 року є необґрунтованим, незаконним і таким, що підлягає скасуванню. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначають, що висновки суду першої інстанції щодо суті дошлюбних відносин між рідним братом позивача та ОСОБА_2 , а також щодо обставин реєстрації шлюбу між ними не відповідають фактичним обставинам справи. Апелянт стверджує, що посилання суду першої інстанції на показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , є безпідставними, оскільки дані свідки є друзями ОСОБА_2 , ніколи не були в будинку брата позивача, і не змогли назвати джерела своєї обізнаності щодо зазначених обставин. Апелянт стверджує, що їй достовірно відомо, що між її покійним братом та ОСОБА_2 існували інтимні відносини без будь-яких зобов`язань, і ці відносини мали періодичний характер. Апелянт вказує, що за весь час існування дошлюбних відносин між її братом і ОСОБА_2 , які зі слів відповідача, тривали понад 17 років, спільного майна ними не набуто, спільних дітей у них немає, спільних грошових коштів ними також не набуто. Апелянт зазначає, що її брат протягом тривалого часу не ініціював реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 , а зареєструвавши шлюб 26.03.2021 року, під час перебування у тяжкому стані, внаслідок онкологічного захворювання IV ступеня, не повідомив про це ні позивача, ні інших родичів, що свідчить про відсутність реального та дійсного наміру щодо створення сім`ї із відповідачем. Апелянт стверджує, що під впливом тяжкої хвороби її брат не міг діяти вільно, тому реєстрація шлюбу між ним та відповідачем відбулась із порушенням вимог статті 24 Сімейного кодексу України, щодо добровільності шлюбу, і вказана обставина є підставою недійсності шлюбу, згідно ч.1 статті 38 Сімейного кодексу України, оскільки було порушено статті 22, 24-26 Сімейного кодексу України. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що позивач, а не відповідач, піклувалася про брата позивача за його життя, під час хвороби, а також позивач понесла матеріальні витрати на його поховання. Апелянт зазначає, що відповідач проявляла бездіяльність щодо належного лікування ОСОБА_3 , і скористалась тяжким станом його здоров`я для реєстрації шлюбу у прискореному порядку, і в подальшому, отримання спадщини після смерті ОСОБА_3 . Доводи апеляційної скарги стверджують, що відповідач вже отримала свідоцтва про право на спадщину за законом, при цьому, з дня смерті ОСОБА_3 на той час ще не минуло одного року. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що при ухваленні судом першої інстанції рішення від 13.10.2022 року, в частині стягнення на користь відповідача витрат на правничу допомогу, судом першої інстанції стягнуто витрати, які не відповідають наданим документам про фактично понесені відповідачем витрати. Апелянт зазначає, що згідно наданих квитанцій, відповідач понесла витрати за надання правничої допомоги у розмірі 12 500 грн., але суд першої інстанції необгрунтовано стягнув із позивача на користь відповідача 15 000 грн. в рахунок відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу.  

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13.10.2022 року.  

В    судовому    засіданні   апеляційного   суду   представник   позивача ОСОБА_1 - адвокат Скиба С.Е. підтримала доводи та вимоги поданої апеляційної скарги.  
В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлені про день, час та місце судового розгляду  даної справи (а.с.111,113), не з`явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.  

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку. 

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що згідно повідомлення Ніжинського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Ніжинському районі Чернігівської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) від 22.07.2022 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до відділу з питання подачі заяви про шлюб 25.03.2021 року, шлюб зареєстровано у відділі 26.03.2021 року. Місячний термін скорочено на підставі довідки про тяжкий стан здоров`я ОСОБА_3 , виданої поліклінічним відділенням Ніжинської міської лікарні імені Миколи Галицького №92 від 22.03.2021 (а.с.46).
Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища підтверджується, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровано 26.03.2021 року, номер актового запису 115 (а.с.9).
Як вбачається із копії свідоцтва про смерть, Серія НОМЕР_1 від 27.04.2021 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідний актовий запис №441 (а.с.10).
З відповіді приватного нотаріуса Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області №1/01-16 від 06.01.2022 року ОСОБА_1 вбачається, що на підставі заяви спадкоємця за законом першої черги про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 була заведена спадкова справа 10.06.2021 року за №45/2021. За матеріалами спадкової справи, спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняв спадкоємець за законом першої черги (його дружина) (а.с.12).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 13.10.2022 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження обставин реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , без їх реального наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. Стягуючи з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у 15 000 грн., суд першої інстанції зазначив, що на підтвердження даних витрат представником відповідача надано належні докази, при цьому, представник позивача не висловив заперечень щодо розміру понесених відповідачем судових витрат, і за даних обставин, витрати відповідача на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. підлягають стягненню із позивача на користь відповідача.    

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 13.10.2022 року про відмову у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставами для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.
            
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначають, що висновки суду першої інстанції щодо суті дошлюбних відносин між рідним братом позивача та ОСОБА_2 , а також щодо обставин реєстрації шлюбу між ними не відповідають фактичним обставинам справи. Апелянт стверджує, що посилання суду першої інстанції на показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , є безпідставними, оскільки дані свідки є друзями ОСОБА_2 , ніколи не були в будинку брата позивача, і не змогли назвати джерела своєї обізнаності щодо зазначених обставин. Апелянт стверджує, що їй достовірно відомо, що між її покійним братом та ОСОБА_2 існували інтимні відносини без будь-яких зобов`язань, і ці відносини мали періодичний характер. Апелянт вказує, що за весь час існування дошлюбних відносин між її братом і ОСОБА_2 , які зі слів відповідача, тривали понад 17 років, спільного майна ними не набуто, спільних дітей у них немає, спільних грошових коштів ними також не набуто. Апелянт зазначає, що її брат протягом тривалого часу не ініціював реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 , а зареєструвавши шлюб 26.03.2021 року, під час перебування у тяжкому стані, внаслідок онкологічного захворювання IV ступеня, не повідомив про це ні позивача, ні інших родичів, що свідчить про відсутність реального та дійсного наміру щодо створення сім`ї із відповідачем. Апелянт стверджує, що під впливом тяжкої хвороби її брат не міг діяти вільно, тому реєстрація шлюбу між ним та відповідачем відбулась із порушенням вимог статті 24 Сімейного кодексу України, щодо добровільності шлюбу, і вказана обставина є підставою недійсності шлюбу, згідно ч.1 статті 38 Сімейного кодексу України, оскільки було порушено статті 22, 24-26 Сімейного кодексу України. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що позивач, а не відповідач, піклувалася про брата позивача за його життя, під час хвороби, а також позивач понесла матеріальні витрати на його поховання. Апелянт зазначає, що відповідач проявляла бездіяльність щодо належного лікування ОСОБА_3 , і скористалась тяжким станом його здоров`я для реєстрації шлюбу у прискореному порядку, і в подальшому, отримання спадщини після смерті ОСОБА_3 . Доводи апеляційної скарги стверджують, що відповідач вже отримала свідоцтва про право на спадщину за законом, при цьому, з дня смерті ОСОБА_3 на той час ще не минуло одного року.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для задоволення вимог  заявленого ОСОБА_1 позову, виходячи із наступного.   

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 14.12.2021 року у справі №761/16077/19, провадження №61-17134св20. 

Згідно ч.1 статті 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або)  не  могла  керувати  ними,  має  наслідки, встановлені статтями 38-40 Сімейного кодексу України (частини перша-друга статті 24 Сімейного кодексу України).
Шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства (частина перша  статті 40 Сімейного кодексу України).
Згідно ч.2 статті 40 Сімейного кодексу України, шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.

Тлумачення норм Сімейного кодексу України свідчить, що у Сімейному кодексі України закріплено три види недійсності шлюбу, який: (а) є недійсним в силу вказівки закону (стаття 39 Сімейного кодексу України); (б) визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40 Сімейного кодексу України); (в) може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41 Сімейного кодексу України). 
При цьому, добровільність шлюбу є однією із основних засад сучасного сімейного права (стаття 24 Сімейного кодексу України). Тому порушення умов щодо добровільності шлюбу є підставою для визнання його недійсним. Згода особи є способом зовнішнього виявлення її внутрішньої волі на реєстрацію шлюбу. 

Як вбачається із позову ОСОБА_1 , позивач стверджувала, що у березні 2021 року відповідачу було відомо про ті обставини, що ОСОБА_3 через його стан здоров`я залишалося жити максимум місяць. Позивач вважає, що оспорюваний нею шлюб було укладено без наміру створення сім`ї, без набуття прав і обов`язків подружжя, оскільки спільного господарства ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не вели, спільного бюджету не мали, спільних речей під час шлюбу не купували, спільних дітей не мають. За таких обставин, позивач вказувала, що оспорюваний нею шлюб є фіктивним, і відповідно до ч.2 статті 40 Сімейного кодексу України, підлягає визнанню недійсним за рішенням суду. 

Відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, суд першої інстанції послався на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи, в тому числі, і на показання в судовому засіданні свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . При цьому, судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 існували довготривалі дошлюбні відносини, вони проживали разом, вели господарство, мали права і обов`язки подружжя, спільно виховували дитину відповідача. 
При цьому, встановлені судом обставини позивачем належними та достатніми доказами, у розумінні статей: 77,80 ЦПК України, не спростовано. 
Відповідно до приписів ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 

Доводи апеляційної скарги відносно того, що посилання суду першої інстанції на показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , є безпідставними, оскільки вказані свідки є друзями ОСОБА_2 , ніколи не були в будинку брата позивача, і не змогли назвати джерела своєї обізнаності щодо зазначених обставин, не можуть бути підставами для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову. Оскільки, виходячи із положень статті 90 ЦПК України, показання свідка є одним із видів доказів. А відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює  докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.1 статті 40 Сімейного кодексу України, шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства. 

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що під впливом тяжкої хвороби ОСОБА_3 не міг діяти вільно, тому реєстрація шлюбу між ним та відповідачем відбулась із порушенням вимог статті 24 Сімейного кодексу України, щодо добровільності шлюбу, і вказана обставина є підставою щодо недійсності шлюбу.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.      
Матеріали даної цивільної справи містять в собі копії медичних документів щодо діагнозу ОСОБА_3   та  відповідних  рекомендацій  щодо його  лікування (а.с.13-24).  

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції відносно того, що наявність у ОСОБА_3 тяжкої хвороби на час укладення шлюбу, не може свідчити про відсутність у ОСОБА_3 намірів щодо створення сім`ї, та набуття прав і обов`язків подружжя. А також наявність у ОСОБА_3 тяжкої хвороби на час укладення шлюбу, не може свідчити про відсутність у ОСОБА_3 вільної згоди на укладення шлюбу із ОСОБА_2 , оскільки в ході судового розгляду даної справи вказаних обставин не встановлено, і наданими позивачем суду документами дані обставини не підтверджуються.            

Доводи апеляційної скарги відносно того, що позивач супроводжувала свого брата ОСОБА_3 під час його медичних обстежень, надавала йому грошові кошти на лікування, а також понесла матеріальні витрати на його поховання,  не  можуть  бути підставами для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позову про визнання шлюбу недійсним, в контексті приписів вищезазначених норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини.

Разом з тим, апеляційний суд частково погоджується із доводами апеляційної скарги щодо невірного визначення судом першої інстанції розміру відшкодування стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, виходячи із наступного.

Положеннями статті 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ч.8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно положень ч.1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Пунктом 1 ч.3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.  

Відповідно до статті 19 Закону України ”Про адвокатуру та адвокатську діяльність”, видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України ”Про адвокатуру та адвокатську діяльність”).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі ”Схід/Захід Альянс Лімітед” проти України” від 23.01.2014 року (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 28.11.2002 року ”Лавентс проти Латвії” зазначено, що відшкодовуються лише витрати,  які мають розумний розмір.

Чинним цивільним процесуальним законодавством визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до приписів ч.1-6 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Правила ч.3 статті 141 ЦПК України визначають, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Таким чином, приписами ЦПК України передбачено відповідні критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу необхідно надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси відповідача ОСОБА_2 в суді першої інстанції представляв адвокат Семенок В.І., на підставі договору про надання правничої допомоги від 10.06.2021 року (а.с.62-65) та ордеру серії ЧН №122962 на надання правової допомоги від 07.06.2022 року (а.с.34). 
На підтвердження понесення ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, до суду було надано наступні документи: опис виконаних робіт та розрахунок гонорару адвоката Семенка В.І. від 13.10.2022 року, відповідно до якого вартість зазначених у даному документі наданих адвокатом послуг становить 15 000 грн. (а.с.61). Також стороною відповідача суду першої інстанції було надано квитанції до прибуткового касового ордеру: №10/6/21 від 10.06.2021 року, відповідно до якої ОСОБА_2 було сплачено адвокату Семенку В.І. - 10 000 грн., та №22/9/22 про сплату ОСОБА_2 2 500 грн. (а.с.59,60).  
Виходячи із вищезазначених норм цивільного процесуального права, наявність документального підтвердження витрат на професійну правничу допомогу та їх розрахунок, є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
При цьому, стороною відповідача документально підтверджено понесення ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12 500 грн. (а.с.59,60): 10 000 грн. (підготовка до розгляду справи в суді першої інстанції: ознайомлення із наданими документами; правовий аналіз правовідносин, ознайомлення із нормативними документами; узгодження правової позиції; складання відзиву на позовну заяву) + 2 500 грн. (участь адвоката Семенка В.І. в судовому засіданні суду першої інстанції 22.09.2022 року у даній цивільній справі) = 12 500 грн.  
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що судові витрати відповідача ОСОБА_2 у розмірі 2 500 грн. за участь адвоката Семенка В.І. в судовому засіданні суду першої інстанції 13.10.2022 року у даній цивільній справі, документально не підтверджені, і за даних обставин, необґрунтовано стягнуті судом першої інстанції з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .        
При цьому, варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Проте, у даному випадку вказана правова позиція не може бути врахована судом, оскільки відповідно до п.п.3.3. п.3.’’Порядок оплати послуг адвоката’’ укладеного між адвокатом Семенком В.І. та Васкевич М.М. договору про надання правничої допомоги від 10.06.2021 року (а.с.62-65), ’’…3.3. За надання правової допомоги, відповідно до даного договору, клієнт авансовано сплачує адвокату гонорар у фіксованій сумі або у процентному відношенні залежно від ціни позову, відповідно до домовленості сторін та згідно Рекомендацій щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару…’’.   
За даних обставин, апеляційний суд вважає, що рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13.10.2022 року необхідно змінити в частині розподілу судових витрат між сторонами, зменшивши розмір відшкодування стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесених судових витрат на професійну правничу допомогу з 15 000 грн. до 12 500 (дванадцять тисяч п`ятсот) грн. Розрахунок наступний: 15 000 грн. - 2 500 грн. = 12 500 грн.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково. При цьому, рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13.10.2022 року змінити в частині розподілу судових витрат між сторонами, зменшивши розмір відшкодування стягнутих з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2    понесених    судових    витрат    на    професійну правничу  допомогу  з  15  000  грн. до 12 500 (дванадцять тисяч п`ятсот) грн.
В іншій частині рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13.10.2022 року необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374; п.4 ч.1, ч.2 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України,

                             П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 жовтня 2022 року змінити в частині розподілу судових витрат між сторонами, зменшивши розмір відшкодування стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесених судових витрат на професійну правничу допомогу з 15 000 грн. до 12 500 (дванадцять тисяч п`ятсот) грн.

В іншій частині рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий:                                           Судді: