Справа № 307/1741/19

П О С Т А Н О В А
іменем України
        14 грудня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Мацунича М. В., Собослоя Г. Г.,
з участю секретарки судового засідання Ігнатюк І. Ю., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник – адвокат Матіко Роман Іванович, на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 листопада 2021 року, ухвалене суддею Соймою М. М., повне судове рішення складено 29.11.2021,
у с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на земельну ділянку.
Позов обґрунтувала тим, що за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 , вона має у приватній власності земельну ділянку площею 0,55 га, з якої: 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, 0,40 га для ведення особистого підсобного господарства, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ЗК -011 № 00475 від 01.10.1997, виданим Тересвянською селищною радою Закарпатської області на підставі рішення 7-ої сесії цієї ж селищної ради від 06.02.1997.
На початку осені 2018 року її сусід ОСОБА_2 в її огороді у межах периметру паркану та приватизованої нею земельної ділянки самовільно розгородив частину паркану та повирубав дерева. 
Скориставшись правовою допомогою адвоката, вони під час моніторингу Публічної кадастрової карти України виявили, що в межах її приватизованої земельної ділянки відповідач ОСОБА_2 повторно, без її згоди та вилучення від неї частини земельної ділянки, незаконно приватизував земельну ділянку площею 0,09 га, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, за кадастровим номером 2124456200:03:009:0030.
На адвокатський запит адвоката Варги Д.Д. нею було отримано копію технічної документації та державного акту на ім`я ОСОБА_2 , із яких їй стало відомо, що підставою для виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку відповідача слугувало рішення № 139 п`ятої сесії V-го скликання Тересвянської селищної ради від 04 травня 2007 року «Про передачу земельної ділянки у власність», згідно з яким ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва й обслуговування житлового будинку та земельну ділянку площею 0,20 га для ведення особистого селянського господарства.
Окрім того, в акті встановлення та погодження меж землекористування від 17 березня 2008 року, який міститься у матеріалах цієї технічної документації, зазначений лише один суміжний землевласник, а саме ОСОБА_3 (фактично ОСОБА_1 ) та якої міститься підпис. Проте цей підпис не належить їй та є підробленим, оскільки межі відповідачу вона не погоджувала, а тим паче у своєму огороді.
Звертала увагу, що згідно з указаним вище рішенням органу місцевого самоврядування у власність відповідача було передано 0,2000 га, а державний акт та технічна документація виготовлені на 0,09 га, що також свідчить про сумнівність прийнятих рішень цим органом місцевого самоврядування.
Зазначала і те, що під час установлення меж, згідно з державним актом (обмірів), було встановлено, що частина земельної ділянки площею 0,0900 га, яка належить відповідачу ОСОБА_2 , накладається на належну їй на праві власності земельну ділянку. Ці обставини стали перешкодою для внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, що підтверджується рішенням державного кадастрового реєстратора № РВ-2100331232019 від 07.05.2019 про відмову їй у внесенні цих відомостей через перетин з ділянкою 2124456200:03:009:0030 (накладення земельних ділянок).
Стверджувала, що рішення № 139 п`ятої сесії V-го скликання Тересвянської селищної ради від 04 травня 2007 року «Про передачу земельної ділянки у власність», згідно з яким ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та земельну ділянку площею 0,20 га для ведення особистого селянського господарства, частково вважає незаконним, оскільки передана відповідачу земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства перебувала в її власності, право власності на яку вона набула раніше за відповідача на 10 років, тобто у 1997 році, і така у неї не вилучалася, а відтак виданий відповідачу державний акт на право власності на цю земельну ділянку вважає незаконним і таким, що порушує її права власності на належну їй земельну ділянку.
Посилаючись на наведене та положення пункту «г» ч. 3 ст. 152, ч. 1 ст. 155 ЗК України, ч. 1 ст. 21 ЦК України просила суд: 1) визнати недійсним та скасувати рішення п`ятої сесії V-го скликання Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області № 139 від 04 травня 2007 року «Про передачу земельної ділянки у приватну власність» в частині надання у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,2000 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 ; 2) визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на землю серії ЯЕ № 450153 від 21 липня 2008 року, яким посвідчується право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,09 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 листопада 2021 року цей позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано рішення п`ятої сесії V-го скликання Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області № 139 від 04 травня 2007 року «Про передачу земельної ділянки у приватну власність» в частині передачі ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки площею 0,0900 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 450153, виданий 21 липня 2008 року на підставі рішення п`ятої сесії V-го скликання Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області № 139 від 04 травня 2007 року ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0900 га, розташовану по АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства, що зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 2124456200-0108070900081, кадастровий номер земельної ділянки: 2124456200:03:009:0030.
У решті вимог позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 536,80 грн судового збору та 18 718, 71 грн витрат, понесених за проведення судової земельно-технічної експертизи.
Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 19 листопада 2019 року, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання цим судовим рішенням законної сили.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник – адвокат Матіко Р.І., подав на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності і необґрунтованості через порушення судом норм матеріального і процесуального права.
Скарга мотивована тим, що судом належним чином не враховано того, що відповідач ОСОБА_2 , заперечуючи позов ОСОБА_1 , зазначав, що він набув право власності на спірну земельну ділянку в установленому законом порядку. Права суміжних землекористувачів, а саме позивачки, він жодним чином не порушував. Технічна документація із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на виділену йому земельну ділянку по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства за кадастровим номером 2124456200:03:009:0030, погоджена відповідними службами та уповноваженими на те особами, у тому числі і позивачкою, що стверджується її власноручним підписом у акті встановлення та погодження меж землекористування від 17 березня 2008 року.
Зазначав і те, що позивачка після відчуження домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1500 га за кадастровим номером 2124456200:03:009:0204, яка розташована за цією ж адресою, відповідно до договорів купівлі-продажу від 25 листопада 2019 року, перестала бути власницею указаного нерухомого майна, а тому місцевий суд повинен був вирішити питання про закриття провадження у справі.
Звертав увагу і на те, що після укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки відбувся її поділ, а тому земельна ділянка, на яку претендує позивачка, не була сформованою відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ст.79-1 ЗК України, оскільки їй не присвоювався кадастровий номер і після її відчуження межі по-новому не встановлювалися, а тому вважав, що у позивачки не має жодних законних підстав для звернення до суду з указаним позовом, проте суд першої інстанції ці доводи до уваги не взяв.
Стверджував, що позивачкою було обрано неналежний спосіб захисту, оскільки вона повинна була звернутися до суду з віндикаційним позовом – про витребування майна з чужого незаконного володіння, а не з негаторним позовом – про визнання рішення органу місцевого самоврядування та правовстановлюючого документу недійсними. Суд не звернув увагу на те, що обрання позивачкою неналежного способу захисту права є самостійною підставою для відмови у позові.
Також указував, що позивачкою пропущено строк позовної давності на звернення до суду із зазначеним позовом, оскільки, після отримання 21 липня 2008 року правовстановлюючого документу на земельну ділянку, відповідач відкрито використовував її за цільовим призначенням, про що позивачці було достеменно відомо, що також стверджується й її підписом у акті встановлення та погодження меж землекористування від 17 березня 2008 року. Цей строк позивачка поновити не просила, а тому місцевий суд повинен був задовольнити заяву відповідача про застосування строків позовної давності. 
Посилаючись на наведене вище апелянт просив апеляційний суд оскаржене рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. 

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 02 лютого 2022 року, зокрема поновлено ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник-адвокат Матіко Р.І., строк на апеляційне оскарження цього рішення суду першої інстанції. 

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник – адвокат Варга Д.Д., посилалась на її безпідставність і надуманість, просила таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін.

У судовому засіданні представник апелянта (відповідача) ОСОБА_2 - адвокат Матіко Р.І. апеляційну скаргу підтримав із підстав наведених у ній, просив таку задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Варга Д.Д. у судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися вкотре, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому їх неявка, на переконання колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідачки, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 

Судом установлено, що рішенням сьомої сесії Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 06.02.1997 вирішено передати у приватну власність позивачці ОСОБА_1 , мешканці АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,55 га, з яких: 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та 0,40 га для ведення особистого підсобного господарства (т.1 а.с.49).
На підставі цього рішення Тересвянської селищної ради позивачці 01.10.1997 було видано цією ж радою державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК-011 № 00475, який зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 31, з якого вбачається, що ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки в розмірі 0,55 га, з яких: 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та 0,40 га для ведення особистого підсобного господарства (т.2 а.с.147).
25 листопада 2019 року, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки, позивачка ОСОБА_1 відчужила ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,15 га, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2124456200:03:009:0204, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, про що приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Чербаником Ф.М. також зроблено відмітку на державному акті на право приватної власності на землю серії ЗК-011 № 00475 від 01.10.1997 (т.1 а.с.176, 177). 
Укладенню зазначеного договору передувало формування цієї земельної ділянки з визначенням її площі у розмірі 0,15 га, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру та здійснення державної реєстрації речових прав на цю земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності з реєстраційним номером об`єкту нерухомого майна 1956302621244 (т.1 а.с.178, 179).
Також позивачка ОСОБА_1 25 листопада 2019 року, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу домоволодіння, відчужила ОСОБА_4 і житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований на вказаній вище земельній ділянці площею 0,1500 га за кадастровим номером 2124456200:03:009:0204, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (т.1. а.с.172, 173).
У 2018 році позивачка ОСОБА_1 під час виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) відносно належної їй на праві власності земельної ділянки площею 0,40 га для ведення особистого підсобного господарства, згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ЗК-011 № 00475, з`ясувала, що формування такої земельної ділянки із визначенням її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру не є можливим у зв`язку з тим, що ця земельна ділянка накладається на суміжну земельну ділянку відповідача ОСОБА_2 (мешканця буд. АДРЕСА_1 ) за кадастровим номером 2124456200:03:009:0030, площа співпадає на 22,4997 %, а відтак державним кадастровим реєстратором відділу у Тячівському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області було прийнято рішення від 07 травня 2019 року за № РВ-2100331232019 про відмову позивачці у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру (т.1 а.с.9-14).
19 жовтня 2018 року та 11 грудня 2018 року на адвокатський запит ОСОБА_5 . відділ у Тячівському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області надав копії державного акта на право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2124456200:03:009:0030, площею 0,0900 га, та копію технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на цю земельну ділянку відповідача ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (т.1 а.с.15-44).
Як видно з державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 450153, виданого 21 липня 2008 року на підставі рішення 5-ої сесії 5-го скликання Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області № 139 від 04.05.2007 і зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 2124456200-0108070900081, ОСОБА_2 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,0900 га, що розташована по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 2124456200:03:009:0030 (т.1 а.с.16, 17).
Підставою для видачі ОСОБА_2 зазначеного державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 450153 слугувало рішення 5-ої сесії 5-го скликання Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області № 139 від 04.05.2007, яким йому було передано у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 загальною площею 0,35 га, з яких: 0,15 га для будівництва житлового будинку та 0,20 га ведення особистого селянського господарства (т.1 а.с.28).
Відповідно до висновку експерта № 446/12-20 судової земельно-технічної експертизи від 25 лютого 2021 року, має місце накладання земельної ділянки за кадастровим номером 2124456200:03:009:0030, площею 0,0900 га, цільове призначення для ведення особистого підсобного (селянського) господарства, що розташована на території Тересвянської селищної Тячівського району Закарпатської області і належить ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,40 га, цільове призначення для ведення особистого підсобного (селянського) господарства, яка розташована на території цієї селищної ради по АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_1 , на підставі державного акту серії ЗК-ОІІ № 00475 від 01.10.1997. Графічно таке накладання зображено на план-схемах № 2 та № 3, що додаються в додатках 6 та 7 до цього висновку. Земельна ділянка  ОСОБА_2  за кадастровим номером 2124456200:03:009:0030, площею 0,0900 га, всією свою площею входить у контур земельної ділянки  ОСОБА_1  площею 0,40 га, цільове призначення для ведення особистого підсобного (селянського) господарства. Площа накладання становить 0,09 га (т.2 а.с.49-62). 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частини перші статей 15, 16 ЦК України).
Згідно з частинами першими статей 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Порушення права це пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1   як на підставу своїх порушених прав зазначала, що відповідач ОСОБА_2 незаконно заволодів частиною належної їй на праві приватної власності земельної ділянки, у зв`язку з чим вона позбавлена можливості внести відомості до Державного земельного кадастру, оскільки було виявлено накладення належної їй земельної ділянки із земельною ділянкою відповідача.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини та громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.
Кожен має право, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України).
Власник володіє, користується і розпоряджається свої майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).
Як кореспондують частини 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом.
Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону (ч. 2 ст. 373 ЦК України).
Положеннями ст. 378 ЦК України передбачено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, установлених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Правовий акт, зокрема органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і скасовується (ч. 1 ст. 393 ЦК України).
Приписами ч. 1 ст. 155 ЗК України регламентовано, що у разі видання, зокрема органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Відповідно до частин 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та застосування інших, передбачених законом, способів.
З огляду на це визначений у ч. 3 ст. 152 ЗК України перелік способів захисту прав на землю не є вичерпним. 
Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Позивачка ОСОБА_1  оспорює рішення 5-ої сесії 5-го скликання Тересвянської селищної ради Тячівського району Закарпатської області № 139 від 04.05.2007 в частині передачі у приватну власність відповідачу ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,20 га для ведення особистого селянського господарства з тих підстав, що зазначене рішення прийнято з порушенням вимог земельного законодавства, на підставі якого відповідачу було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, яким порушуються її права на належну їй земельну ділянку.
Так, положеннями частин першої, другої статті 116 ЗК України (в редакції чинній на момент прийняття спірного рішення та видачі відповідачу державного акту на право власності на земельну ділянку) передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та 
права користування земельними ділянками із земель державної або 
комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або 
органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації 
щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які 
підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим 
Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами 
здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або 
надання їх у користування. 
Згідно з частинами шостою – десятою статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність 
земельної ділянки із земель державної або комунальної власності 
для ведення фермерського господарства, ведення особистого 
селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і 
обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд 
(присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, 
будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної 
приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи 
Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, 
селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У 
заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, 
селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної 
ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної 
комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність 
надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за 
замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи 
(ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що 
обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і 
санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і 
охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних 
місцевої державної адміністрації або органу місцевого 
самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна 
адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк 
розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу 
земельної ділянки у власність. 
За приписами частин першої, третьої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на 
земельну ділянку виникає після одержання її власником або 
користувачем документа, що посвідчує право власності чи право 
постійного користування земельною ділянкою, та його державної 
реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до 
встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, 
що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. 
Отже, наведеними вище нормами закону встановлено порядок набуття громадянами у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення особистого селянського господарства.
Натомість висновком експерта № 446/12-20 судової земельно-технічної експертизи від 25 лютого 2021 року встановлено, що має місце накладання земельної ділянки за кадастровим номером 2124456200:03:009:0030, площею 0,0900 га, цільове призначення для ведення особистого підсобного (селянського) господарства, що розташована на території Тересвянської селищної Тячівського району Закарпатської області і належить  ОСОБА_2  на земельну ділянку площею 0,40 га, цільове призначення для ведення особистого підсобного (селянського) господарства, яка розташована на території цієї селищної ради по  АДРЕСА_1  і належить  ОСОБА_1 , на підставі державного акту серії ЗК-ОІІ № 00475 від 01.10.1997.  Земельна ділянка ОСОБА_2 за кадастровим номером 2124456200:03:009:0030, площею 0,0900 га, всією свою площею входить у контур земельної ділянки ОСОБА_1 площею 0,40 га, цільове призначення для ведення особистого підсобного (селянського) господарства. Площа накладання становить 0,09 га.
Отже, з наведеного слідує, що відповідачу ОСОБА_2 спірну земельну ділянку, в порушення вимог статей 116, 118 ЗК України, було надано не із земель державної чи комунальної власності, а за рахунок земельної ділянки позивачки ОСОБА_1 , що не передбачено нормами ЗК України.
З огляду на це, колегія суддів погоджується з правильністю висновків місцевого суду про визнання незаконним і скасування оскарженого рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2 у частині 0,09 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 , оскільки в цій частині воно суперечить, зокрема нормам земельного законодавства, та порушує права позивачки на земельну ділянку, частину якої, без її вилучення від неї в установленому законом порядку, було неправомірно передано у приватну власність ОСОБА_2 . 
Як наслідок, не може вважатися дійсним оскаржений державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 450153 від 21.07.2008, виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,09 га, розташовану по АДРЕСА_1 .
Доводи апеляційної скарги про те, що після укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки відбувся її поділ, а тому земельна ділянка, на яку претендує позивачка, не була сформованою, не заслуговують на увагу з таких підстав.
Так, статтями 22, 23 ЗК України 1990 року, чинного на час видачі позивачці ОСОБА_1 у 1997 році державного акту, встановлювалося, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та одержання державного акту.
Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом (ч. 1 ст. 202 ЗК України).
Частиною першою ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр», яка кореспондується з положеннями ст. 193 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено поняття Державного земельного кадастру, відповідно до якого - це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.
Згідно з ч. 3 ст. 79-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.
Стаття 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» регулює питання державної реєстрації земельних ділянок. Указана стаття передбачає порядок реєстрації земельних ділянок, перелік документів, які подаються для реєстрації земельної ділянки (ч. 4), підстави для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки (ч. 6). Так, частиною шостою цієї статті передбачено, що підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є, зокрема знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.
Водночас відповідно до пункту 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).
Отже, на переконання колегії суддів, незважаючи на відчуження позивачкою 25 листопада 2019 року ОСОБА_4 домоволодіння  АДРЕСА_1 та земельної ділянки для його обслуговування площею 0,15 га за кадастровим номером 2124456200:03:009:0204, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, ОСОБА_1 із 1997 року і дотепер залишається власницею за цією ж адресою земельної ділянки в розмірі 0,40 га для ведення особистого підсобного господарства, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЗК-011 № 00475 від 01.10.1997.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач  ОСОБА_2  не порушує жодних прав суміжних землекористувачів і він набув право власності на спірну земельну ділянку в розмірі 0,09 га в установленому законом порядку, в тому числі зі згоди позивачки, про що свідчить начебто її підпис в акті установлення та погодження меж землекористування від 17 березня 2008 року (т.1 а.с.39), колегія суддів відхиляє за наведених вище обставин, а також через те, що ОСОБА_1 заперечує факт підписання нею такого акту і це узгоджується із тим, що в цьому акті зазначено зовсім іншу невідому фізичну особу ОСОБА_6 , а не позивачку ОСОБА_7 як суміжної землевласниці ще з 1997 року та яка нею залишалася на час виготовлення відповідачем ОСОБА_2 у 2008 році технічної документації із землеустрою, і це не могло бути невідомо відповідачу як суміжному землекористувачу (сусіду) позивачки.
Голослівними є і доводи апеляції про те, що місцевий суд повинен був закрити провадження у справі через те, що позивачка, після відчуження 25.11.2019 домоволодіння та земельної ділянки для його обслуговування в розмірі 0,15 га, перестала бути власницею нерухомого майна й її права не є порушеними, оскільки належну їй земельну ділянку в розмірі 0,40 га для ведення особистого підсобного господарства вона не відчужувала і не втратила своє право власності на неї автоматично при відчуженні іншого (окремого) нерухомого майна - домоволодіння і земельної ділянки з іншим цільовим призначенням для його обслуговування в розмірі 0,15 га.
На думку апеляційного суду, є безпідставним і довід апеляційної скарги про те, що позивачка, після відчуження в 2019 році будинку і частини земельної ділянки для його обслуговування в розмірі 0,15 га, не має права на звернення до суду з підстав не сформування нею в порядку ст. 79-1 ЗК України іншої частини земельної ділянки на 0,40 га і без присвоєння такій кадастрового номеру, оскільки: 1) її земельна ділянка є сформованою загалом на 0,55 га ще в 1997 році із різними цільовими призначеннями, а саме на 0,15 га і 0,40 га, про що свідчить чинне рішення органу місцевого самоврядування від 06.02.1997 про надання ОСОБА_1 двох різних земельних ділянок за однією ж адресою; 2) таку земельну ділянку в розмірі 0,55 га з двома цільовими призначеннями по 0,15 га і 0,40 га було винесено на місцевості (статті 22, 23 ЗК України 1990 року) і, як наслідок, ОСОБА_1 отримано державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК-011 № 00475 від 01.10.1997, який зареєстрований в установленому порядку; 3) земельна ділянка позивачки на даний час, відповідно до пункту 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» незалежно від присвоєння їй кадастрового номера, вважається сформованою, а тому відчуження ОСОБА_1 частини цієї земельної ділянки в розмірі 0,15 га разом із домоволодінням, не свідчить про те, що інша її частина земельної ділянки і з іншим цільовим призначенням у розмірі на 0,40 га не є сформованою. 
Не заслуговує на увагу і довід апеляційної скарги про те, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту її прав, оскільки можливість визнання недійсним державного акту на земельну ділянку як ефективного способу захисту порушених прав, передбачено законом та неодноразово підтверджено Верховним Судом у схожих спірний правовідносинах, наприклад, у постанові від 05 вересня 2022 року у справі 686/18437/17 (провадження № 61-62св20), висновки якого, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховуються апеляційним судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Водночас колегія суддів ураховує положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 цієї ж Конвенції - право на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист свого цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють матеріально-правові заходи охоронюваного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення порушених прав. Заразом під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, який спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільш ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Це також кореспондується з усталеною практикою ЄСПЛ, Верховного Суду, що ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулася до суду, без повторного звернення до суду за захистом своїх порушених прав.
На переконання колегії суддів, задоволені місцевим судом вимоги позивачки ОСОБА_1 відповідають вимогам закону та сприятимуть реальному й ефективному способу поновленню її порушених прав як власниці з 1997 року земельної ділянки 0,40 га з метою подальшої реєстрації цих прав у Державному земельному кадастрі.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою пропущено строк позовної давності з підстав обізнаності нею про порушення своїх прав ще під час підписання 17 березня 2008 року акту погодження меж земельної ділянки відповідачу ОСОБА_2 , оскільки такий підпис нею заперечується, в акті вказано зовсім іншу фізичну особу ОСОБА_6 , а не позивачку ОСОБА_7 , жодних доказів того, що позивачка раніше була обізнана про порушення її прав, аніж після отримання відповідей на запит її представника-адвоката Варги Д.Д. у жовтні і грудні 2018 року від відділу у Тячівському району ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області, матеріали справи не містять, а відтак колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про те, що звертаючись до суду в червні 2019 року з цим позовом, ОСОБА_1 строк позовної давності не пропустила. 
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, апеляційний суд уважає, що позивачка довела належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку достатніми доказами свої вимоги в частині задоволеного місцевим судом позову, які поза розумним сумнівом знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Недоліки вирішення місцевим судом даного спору носять характер формальних міркувань та не впливають на правильність і справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, апеляційний суд не вбачає.
На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 305,20 грн (т.3 а.с.39«а») слід покласти на апелянта-відповідача ОСОБА_2 . 
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник – адвокат Матіко Роман Іванович, залишити без задоволення.
Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 26 грудня 2022 року.

Суддя-доповідачка 

Судді