УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
01 березня 2023 року
м. Київ
справа № 161/255/21
провадження № 51-1271 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого         ОСОБА_1 ,
суддів:                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 жовтня 2022 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року щодо нього,
встановив:
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 жовтня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року, 
 ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Цивільні позови потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та 
ОСОБА_8 до ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_4 на користь кожного із потерпілих моральну шкоду у розмірі 400 000 грн. 
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 03 січня 2018 року, близько 21 год 50 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «OPEL OMEGA», реєстраційний номер Республіки Литва НОМЕР_1 , всупереч вимогам п. 2.3 б), п. 10.1, 
п. 12.3, п. 12.4, п. 12.9 б) Правил дорожнього руху України, перевищив максимально дозволену швидкість руху у населених пунктах (понад 50 км/год), рухаючись зі швидкістю близько 119 км/год по вул. Рівненській, поблизу будинку № 44, у м. Луцьку Волинської області, зі сторони просп. Волі в напрямку до просп. Відродження, проявивши безпечність та неуважність під час руху, при виявленні автомобіля марки «FORD FOCUS», що рухався у попутному напрямку по правій крайній смузі руху і який став зміщуватись ліворуч на його ліву смугу руху ближче до осьової лінії розмітки, маючи об`єктивну можливість зупинитись до лінії руху автомобіля марки «FORD FOCUS» при максимально допустимій швидкості руху 50 км/год, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, при виконанні маневру об`їзду перешкоди праворуч, не справився із керуванням транспортного засобу, в результаті чого допустив зіткнення правою бічною частиною свого автомобіля із бетонним відбійником шляхопроводу та металевим огородженням по вул. Рівненській у м. Луцьк, що розташовані були праворуч по напрямку його руху. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля марки «OPEL OMEGA», ОСОБА_9 від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди, а ОСОБА_10 помер в КП «Луцька міська клінічна лікарня».
Порушення водієм ОСОБА_4 вимог п. 2.3 б), п. 10.1, п. 12.3, п. 12.4, п. 12.9 б) Правил дорожнього руху України, перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали у виді смерті двох осіб.
У касаційній скарзі засуджений просить оскаржувані судові рішення змінити та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки, звільнивши його від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
В обґрунтування вказує, що призначене йому місцевим судом та залишене без змін судом апеляційної інстанції покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років є надто суворим. Стверджує, що при призначенні йому покарання судами попередніх інстанцій не враховано досудову доповідь. На переконання засудженого, наявність обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують, а також сукупність даних, які характеризуються його особу, а саме: наявність на утриманні чотирьох малолітніх дітей, позитивної характеристики за місцем проживання, не притягнення раніше до кримінальної відповідальності, не знаходження на обліку у лікарів психіатра та нарколога, дають підстави для призначення йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК України.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 286 КК України в касаційній скарзі не оспорюються, а тому судові рішення в цій частині не перевіряються.
Колегія суддів касаційного суду вважає безпідставними доводи касаційної скарги ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, з огляду на таке.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.
У ст. 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. 
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність оцінювання представниками судових органів визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.
Згідно з ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як слідує зі змісту оскаржуваного вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином з необережною формою вини, його наслідки у виді смерті двох осіб, дані про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання за яким позитивно характеризується, одружений, знаходження на його утриманні чотирьох малолітніх дітей, не перебування на обліку у лікарів нарколога чи психіатра, а також досудову доповідь, згідно якої ризик вчинення кримінальних правопорушень обвинуваченим є низьким. 
При цьому судом враховано щире каяття, як обставину, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Також, враховано думку потерпілих, кожен із яких наполягали на призначенні найсуворішої міри покарання, та вказували, що обвинувачений протягом досудового розслідування і судового розгляду не вживав жодних дій по відшкодуванню заподіяної їм шкоди, та не намагався примиритися.
З урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, керуючись статтями 50, 65-67 КК України, місцевий суд дійшов висновку, про необхідність призначення ОСОБА_4 основного покарання у виді позбавлення волі у межах санкції, передбаченої ч. 3 ст. 286 КК України, яке слід відбувати реально, та додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Переглядаючи вирок місцевого в порядку апеляційної процедури на предмет відповідності призначеного ОСОБА_4 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, у межах доводів апеляційної скарги, які за своїм змістом є аналогічні доводам касаційної скарги у цій частині, апеляційний суд дійшов висновку про їх необґрунтованість.
Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що призначене ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, повністю відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, і не є надто суворим, як про це зазначено у апеляційній скарзі.
З висновками судів першої та апеляційної інстанцій, в аспекті приписів ст. 414 КПК України, погоджується і колегія суддів касаційного суду. На думку Суду, за встановлених обставин, призначене ОСОБА_4 покарання не можна вважати невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин. 
Неспроможними також є доводи касаційної скарги засудженого щодо можливості застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, у зв`язку із наступним.
Призначення покарання та звільнення від його відбування, попри нерозривний взаємозв`язок з точки зору правових наслідків для засудженого, мають відмінну юридичну природу і є окремими заходами, які послідовно застосовуються судом у разі прийняття відповідного рішення. При цьому вирішення питання про обрання особі виду та розміру покарання передує вирішенню питання про звільнення від його відбування з випробуванням, що прямо випливає зі змісту положень ч. 1 ст. 75 КК України.
За правилами ст. 75 КК України (в редакції чинній на момент вчинення кримінального правопорушення) якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При цьому, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише у тому разі, коли для цього є умови і підстави, визначені ст. 75 КК України.
Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. 
На переконання колегії суддів Верховного Суду, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про відсутність підстав для застосування приписів статей 75, 76 КК України, з наведенням достатніх мотивів у цій частині. 
Разом з цим, суд касаційної інстанції зазначає, що відсутність підстав для пом`якшення призначеного засудженому покарання у виді 6 років позбавлення волі, про що зазначено вище, виключає можливість застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки у цьому випадку не дотримується одна із умов застосування цього інституту, а саме призначення покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років.
Окрім цього, доводи касаційної скарги про не врахування судами попередніх інстанцій досудової доповіді органу пробації є надуманими та спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання, визначення порядку його відбування та справедливості обраного йому заходу примусу, засудженим у касаційній скарзі не наведено. 
З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 жовтня 2022 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року щодо нього.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                      ОСОБА_3