ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року	Львів	Справа № 380/21351/21 пров. № А/857/16438/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Глушко І.В., 
суддя                                                     Запотічний І.І.

секретар судового засідання                     Юник А.А.

за участю представників:
відповідача –  Заяць Н.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2022 року (головуючий суддя Потабенко В.А., м. Львів, проголошено 13:45:47) у справі № 380/21351/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

                                                    В С Т А Н О В И В:

24.11.2021 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області з такими вимогами: визнати протиправним та скасувати рішення Головного Управління Пенсійного Фонду України у Львівській області № 913070170339 від 13.07.2021; зобов`язати відповідача вчинити дії - перевести пенсію позивача призначену їй по інвалідності на пенсію в зв`язку із втратою годувальника протягом 30 днів з дати набрання рішенням суду законної сили.
Позов обгрунтовує тим, що у червні 2021 року звернулася до відповідача із заявою про переведення пенсії по інвалідності на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до ст. 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 13.07.2021 відповідачем прийнято рішення №913070170339, яким у переведенні пенсії відмовленою. Підставою для відмови у переведенні пенсії є відсутність у позивача документів про хворобу у віці до 18 років. Зазначає, що актом огляду позивача, що складений спеціалізованою офтальмологічною комісією МСЕК встановлено діагноз спадкова ретинатальна дистрофія обох очей. Додатком до цього акту (довідкою серії 12 ААА №816069) позивачу встановлено І групу інвалідності з дитинства. 02.06.2021 відповідач направив на адресу Міжрайонної спеціалізованої офтальмологічної МСЕК лист №205, у якому просив повідомити чи наявні медичні показання у позивача для визнання її особою з інвалідністю з дитинства до 18 років. Відповідача повідомлено про відсутність документів. В то й же час, позивач вважає, що ГУ ПФУ у Львівській області було повідомлено про відсутність документів, а не відсутність медичних показань, які стали підставою для відмови позивачу у переведенні пенсії.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2022 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №913070170339 від 13.07.2021. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 № 4448 від 07.07.2021 про переведення її з пенсії по інвалідності на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, з урахуванням висновків суду. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. Вказує, що 07.07.2021 позивач звернулась із заявою про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію в разі втрати годувальника відповідно до Закону №1058. Відповідно до п. 2.18 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку пенсії), визнання, зокрема, особою з інвалідністю з дитинства засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я. У разі, якщо особа визнана дитиною з інвалідністю після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності). Відповідач зазначає, що первинно позивачу було призначено пенсію по інвалідності як особі з інвалідністю ІІІ групи внаслідок загального захворюванням. В подальшому заявниці здійснювалось продовження виплати пенсії по інвалідності згідно довідок МСЕК (додаються), а саме: з 01.04.2002 по 31.03.2003 згідно з довідкою МСЕК Серії ЛВА-1 № 104508 від 25.03.2002 (як особі з інвалідністю III групи внаслідок загального захворювання); з 01.04.2003 по 31.03.2004 згідно з довідкою Офтальмологічної МСЕК Серії ЛВА-1 № 162706 від 24.03.2003 (як особі з інвалідністю II групи по зору внаслідок загального захворювання); з 01.04.2004 по безтерміново згідно з довідкою Офтальмологічної МСЕК Серії ЛВА-1 № 164939 від 01.03.2004 (як особі з інвалідністю II групи по зору внаслідок загального захворювання); з 04.07.2017 по безтерміново згідно з довідкою Міжрайонної спеціалізованої офтальмонологічної МСЕК серії 12 ААА № 349959 від 04.07.2017 (як особі з інвалідністю І групи по зору підгрупи «Б» внаслідок загального захворювання); з 26.02.2018 по безтерміново згідно з довідкою Обласної МСЕК № 3 серії 12 ААА № 816069 від 26.02.2018 (як особі з інвалідністю І групи «Б» по зору з дитинства). Оскільки позивачка первинно визнана особою з інвалідністю з дитинства у віці 51 рік, працівниками Головного управління було скеровано запит до Міжрайонної спеціалізованої офтальмологічної МСЕК щодо надання висновку про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку. На скерований запит надійшла відповідь Міжрайонної спеціалізованої офтальмонологічної МСЕК від 08.06.2021 № 879/6 про неможливість надання такого висновку, оскільки хвора не представила медичні документи з вказаної гостроти зору до вісімнадцяти років. За таких обставин відповідач просив скаргу задовольнити.
Представник відповідача заперечує доводи апеляційної скарги. Вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення.
Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмови в задоволенні позову, відтак, у відповідності до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
Згідно довідки від 06.07.2022 №275/02.09-26/05, виданої ГУ ПФУ у Львівській області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку у відділі обслуговування громадян №6 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, як одержувач пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 16.03.2010.
Згідно протоколу за пенсійною справою №170339 від 01.06.2001 позивачу призначено пенсію по інвалідності. Причиною інвалідності зазначено: загальне захворювання, група інвалідності - ІІІ.
Також судом з витребовуваних матеріалів пенсійної справи встановлено наступні обставини щодо встановлення інвалідності позивачу, а саме: з 01.04.2002 по 31.03.2003 позивачу встановлено інвалідність, що підтверджується довідкою МСЕК Серії ЛВА-1 № 104508 від 25.03.2002 (як особі з інвалідністю III групи внаслідок загального захворювання); з 01.04.2003 по 31.03.2004 згідно з довідкою офтальмологічної МСЕК Серії ЛВА-1 № 162706 від 24.03.2003 (як особі з інвалідністю II групи по зору внаслідок загального захворювання); з 01.04.2004 по безтерміново згідно з довідкою офтальмонологічної МСЕК Серії ЛВА-1 № 164939 від 01.03.2004 (як особі з інвалідністю II групи по зору внаслідок загального захворювання); з 04.07.2017 по безтерміново згідно з довідкою міжрайонної спеціалізованої офтальмонологічної МСЕК серії 12 ААА № 349959 від 04.07.2017 (як особі з інвалідністю І групи по зору підгрупи «Б» внаслідок загального захворювання); з 26.02.2018 по безтерміново згідно з довідкою Обласної МСЕК № 3 серії 12 ААА № 816069 від 26.02.2018 (як особі з інвалідністю І групи «Б» по зору з дитинства).
07.07.2021 позивач звернулась до ГУ ПФУ у Львівській області із заявою №4448 про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
До перерахунку пенсії позивачем надано наступні документи: заява від 07.07.2021 №448, свідоцтво РАГС про смерть годувальника, свідоцтво про народження, трудову книжку годувальника, паспорт та ідентифікаційний код.
Рішенням відділу перерахунку пенсій №1 ГУ ПФУ у Львівській області від 13.07.2021 №913070170339 позивачу відмовлено у переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Мотивом для відмови слугувало те, що в наданому пакеті документів від 07.07.2021 відсутнє підтвердження факту, що заявниці встановлено інвалідність до досягнення 18 років.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Призначення та перерахунок пенсій в органах Пенсійного фонду України проводиться у відповідності до вимог Закону України № 1058-ІV від 09.07.2003 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, в редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1.
Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим законом та досягли встановленого цим законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності. При цьому, дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.
Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.
Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на пенсію по втраті годувальника мають діти, якщо вони стали інвалідами до 18-річного віку. Установлення у дитини медичних показань для визнання її інвалідом з дитинства віком до 18 років здійснюється лікарсько-консультативними комісіями та оформлюється медичним висновком про визнання дитини з інвалідністю до 18 років.
Як вже було вказано вище, Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» регулюються Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1, в редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1 (Порядок № 22-1).
Відповідно до п. 2.3 розділу ІІ Порядку № 22-1 до заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника подаються документи померлого годувальника, перелічені в підпунктах 2, 3 пункту 2.1 цього розділу, а також: документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків померлому годувальнику або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування (подається у разі, якщо особа, яка звернулася із заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, має такі документи); свідоцтво про народження або паспорт особи, якій призначається пенсія; довідка про склад сім`ї померлого годувальника та копії документів, що засвідчують родинні стосунки члена сім`ї з померлим годувальником (за наявності); свідоцтво органу ДРАЦС про смерть годувальника або рішення суду про визнання його безвісно відсутнім або оголошення його померлим; документи про вік померлого годувальника сім`ї за відсутності таких даних у свідоцтві про смерть чи рішенні суду про визнання годувальника безвісно відсутнім або оголошення його померлим; довідки загальноосвітніх навчальних закладів системи загальної середньої освіти, професійно-технічних, вищих навчальних закладів про те, що особи, зазначені в абзаці другому пункту 2 частини другої статті 36 Закону, навчаються за денною формою навчання; довідка про те, що чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків, дід, баба, брат чи сестра померлого годувальника незалежно від віку і працездатності не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років; документи про місце проживання (реєстрації); документ про перебування членів сім`ї (крім дітей) на утриманні померлого годувальника; експертний висновок про встановлення причинного зв`язку смерті годувальника з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Орган, що призначає пенсію, додає до заяви одержані ним від МСЕК виписки з актів огляду в МСЕК дорослих членів сім`ї, яким право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника надається внаслідок їх інвалідності.
Тобто, право на призначення пенсії по втраті годувальника особа, якій призначається пенсія, набуває лише за умови надання виписки з акта огляду в МСЕК та висновку МСЕК про те, що вона могла бути визнана інвалідом до досягнення 18 років.
Отже, є два випадки для призначення пенсії такого виду пенсії: встановлення особі інвалідності до досягнення нею 18 річного віку і настання інвалідності у віці до 18 років.
Колегія суддів зазначає, що встановлення категорії «інвалідність з дитинства» МСЕК особам ще до їх повноліття чинним законодавством не передбачено. Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 302/1149/16-а.
У цій справі встановлено, що позивач є членом сім`ї померлого годувальника та на момент звернення до відповідача отримувала призначену пенсію по інвалідності, виявила бажання про перехід на пенсію у зв`язку з втратою годувальника шляхом подання до відповідача відповідної заяви. Позивач звернулась із заявою №4448 від 07.07.2021 про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Проте, рішенням відділу перерахунку пенсій №1 від 13.07.2021 відмовлено у переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з підстав того, що в поданому пакеті документів, для призначення пенсії, відсутнє підтвердження факту, що заявниці встановлено інвалідність до досягнення 18 років.
Згідно з ч.ч. 12, 14 ст. 7 Закону України від 06.10.2005 № 2961-IV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів, Порядок проведення переогляду з метою підвищення групи інвалідності і вичерпний перелік анатомічних дефектів, інших необоротних порушень функцій органів і систем організму, станів та захворювань, за яких відповідна група інвалідності встановлюється без зазначення строку повторного огляду, затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Статтею 3 Закону України від 21.03.1991 № 875-XII «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» визначено, що інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Положення про медико-соціальну експертизу затверджується Кабінетом Міністрів України з урахуванням думок громадських організацій осіб з інвалідністю.
Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 затверджено Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності.
Згідно з абзацом 1 п. 3 Положення про медико-соціальну експертизу медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
Медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб особи з інвалідністю, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. Відповідальність за якість медичного обстеження, своєчасність та обґрунтованість направлення громадян на медико-соціальну експертизу покладається на керівника лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я. Голова комісії або керівник закладу охорони здоров`я у разі виявлення фактів зловживання службовим становищем, службового підроблення або службової недбалості під час направлення хворих лікарсько-консультативними комісіями на огляд до комісій для встановлення інвалідності інформують у триденний строк про це правоохоронні органи (пункти 17, 18 Положення про медико-соціальну експертизу).
Підпунктом 1 п. 11 Положення про медико-соціальну експертизу закріплено, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають: ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків; потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв; потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування; ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування; причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого; медичні показання на право одержання особами з інвалідністю спеціального автотранспорту і протипоказання до керування ним.
Відповідно до п.12 Положення про медико-соціальну експертизу визначено, що Кримська республіканська, обласні, центральні міські комісії, серед іншого, здійснюють організаційно-методичне керівництво та контроль за діяльністю відповідно районних, міжрайонних, міських комісій, перевіряють правомірність прийнятих ними рішень і в разі визнання їх безпідставними змінюють їх; повторно оглядають осіб, що звертаються для встановлення інвалідності і оскаржили рішення районних, міжрайонних, міських комісій, перевіряють якість розроблення індивідуальних програм реабілітації, здійснюють контроль за повнотою і якістю їх виконання; проводять у складних випадках огляд осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленнями районних, міжрайонних, міських комісій.
Пунктом 17 Положення про медико-соціальну експертизу закріплено, що медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб особи з інвалідністю, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
Згідно з абзацом 1 п. 19 Положення про медико-соціальну експертизу комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.
Комісія під час встановлення інвалідності керується Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженою МОЗ за погодженням з Мінсоцполітики та Радою Федерації незалежних профспілок України (пункт 20 Положення про медико-соціальну експертизу).
Згідно з п. 3 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальна експертиза проводиться з метою встановлення інвалідності хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (особи, що звертаються для встановлення інвалідності) за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.
Відповідно до абзаців 1, 2, 3  п. 22 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності повторний огляд осіб з інвалідністю з нестійкими, оборотними змінами та порушеннями функцій організму з метою визначення ефективності реабілітаційних заходів, стану здоров`я і ступеня соціальної адаптації проводиться раз на один - три роки. Повторний огляд осіб з інвалідністю, а також осіб, інвалідність яких встановлено без зазначення строку проведення повторного огляду, проводиться раніше зазначеного строку за заявою такої особи з інвалідністю, інших заінтересованих осіб у разі настання змін у стані здоров`я і працездатності або за рішенням суду. Особам, що звертаються для встановлення інвалідності, група інвалідності встановлюється без зазначення строку повторного огляду у разі наявності вроджених вад розумового чи фізичного розвитку, анатомічних дефектів, стійких необоротних морфологічних змін та розладу функцій органів і систем організму, неефективності реабілітаційних заходів, неможливості відновлення соціальної адаптації, несприятливого прогнозу відновлення працездатності з урахуванням реальних соціально-економічних обставин у місці проживання особи з інвалідністю, а також особам з інвалідністю, у яких строк переогляду настає після досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Пунктом 23 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності закріплено, що у разі незгоди з рішенням районної, міжрайонної, міської комісії хворий, потерпілий від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання або особа з інвалідністю має право подати протягом місяця після одержання висновку комісії письмову заяву до Кримської республіканської, обласної, Київської та Севастопольської центральних міських комісій або до комісії, в якій він проходив огляд, чи до відповідного управління охорони здоров`я. Комісія, що проводила огляд, або управління охорони здоров`я надсилає у триденний строк після надходження відповідного запиту всі наявні документи на розгляд Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії, яка протягом місяця з дня подання зазначених документів проводить повторний огляд заявника і приймає відповідне рішення.
Відповідно до п. 24 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності: рішення Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії може бути оскаржене до МОЗ; МОЗ за наявності фактів порушення законодавства про медико-соціальну експертизу доручає Центральній медико-соціальній експертній комісії МОЗ або Кримській республіканській, Київській та Севастопольській міським або обласній комісії іншої області повторно розглянути з урахуванням усіх наявних обставин питання, з якого оскаржується рішення, а також вживає інших заходів впливу для забезпечення дотримання законодавства під час проведення медико-соціальної експертизи; в особливо складних випадках Центральна медико-соціальна експертна комісія МОЗ, Кримська республіканська, обласна, центральна міська комісія та МОЗ можуть направляти осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, для проведення медико-соціального експертного обстеження до клініки Українського державного науково-дослідного інституту медико-соціальних проблем інвалідності (м. Дніпропетровськ) та Науково-дослідного інституту реабілітації інвалідів (м. Вінниця). Після обстеження зазначені науково-дослідні установи складають консультативні висновки, які для комісії мають рекомендаційний характер.
Відповідно до п. 25 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності рішення комісії може бути оскаржене до суду в установленому законодавством порядку.
Пунктом 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності визначено, що особі, що визнана особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я особи з інвалідністю та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.
Згідно з пунктом 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності причинами інвалідності, зокрема, є інвалідність з дитинства.
Згідно з пунктом 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності: підставою для встановлення II групи інвалідності є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, при збереженій здатності до самообслуговування та не спричиняють потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі; критеріями встановлення II групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження у вираженому II ступені однієї чи декількох категорій життєдіяльності особи: обмеження самообслуговування II ступеня - здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб; обмеження здатності до самостійного пересування II ступеня - здатність до самостійного пересування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб; обмеження здатності до навчання II ступеня - нездатність до навчання або здатність до навчання тільки у спеціальних навчальних закладах або за спеціальними програмами вдома; обмеження здатності до трудової діяльності II ступеня - нездатність до провадження окремих видів трудової діяльності чи здатність до трудової діяльності у спеціально створених умовах з використанням допоміжних засобів і/або спеціально обладнаного робочого місця, за допомогою інших осіб; обмеження здатності до орієнтації II ступеня - здатність до орієнтації в часі і просторі за допомогою інших осіб; обмеження здатності до спілкування II ступеня - здатність до спілкування з використанням допоміжних засобів і/або за допомогою інших осіб; обмеження здатності контролювати свою поведінку II ступеня - здатність частково чи повністю контролювати свою поведінку тільки за допомогою сторонніх осіб; до II групи інвалідності можуть належати також особи, які мають дві хвороби або більше, що призводять до інвалідності, наслідки травми або вроджені вади та їх комбінації, які в сукупності спричиняють значне обмеження життєдіяльності особи та її працездатності; II група інвалідності встановляється учням, студентам вищих навчальних закладів I-IV рівня акредитації денної форми навчання, що вперше здобувають відповідний освітньо-кваліфікаційний рівень освіти, у разі наявності в них ознак інвалідності на період їх навчання. Після закінчення навчального закладу видається довідка про придатність їх до роботи у результаті набуття професії; особи з інвалідністюгрупи з вираженим обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності, зокрема шляхом створення відповідних умов праці із забезпеченням засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів; підставою для встановлення III групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту.
Відповідно до п. 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності: критеріями для встановлення III групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності у помірно вираженому I ступені: обмеження самообслуговування I ступеня - здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів; обмеження здатності самостійно пересуватися I ступеня - здатність до самостійного пересування з більшим витрачанням часу, часткового пересування та скорочення відстані; обмеження здатності до навчання I ступеня - здатність до навчання в навчальних закладах загального типу за умови дотримання спеціального режиму навчального процесу і/або з використанням допоміжних засобів, за допомогою інших осіб (крім персоналу, що навчає); обмеження здатності до трудової діяльності I ступеня - часткова втрата можливостей до повноцінної трудової діяльності (втрата професії, значне обмеження кваліфікації або зменшення обсягу професійної трудової діяльності більше ніж на 25 відсотків, значне утруднення в набутті професії чи працевлаштуванні осіб, що раніше ніколи не працювали та не мають професії); обмеження здатності до орієнтації I ступеня - здатність до орієнтації в часі, просторі за умови використання допоміжних засобів; обмеження здатності до спілкування I ступеня - здатність до спілкування, що характеризується зниженням швидкості, зменшенням обсягу засвоєння, отримання та передавання інформації; обмеження здатності контролювати свою поведінку I ступеня - здатність частково контролювати свою поведінку за особливих умов; особи з інвалідністюгрупи з помірним обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів.
З огляду на викладене, критеріями встановлення групи інвалідності є не діагноз, а його наслідки, які призвели до порушення функції органів і систем організму, які, в свою чергу, призвели до обмеження життєдіяльності. Саме ступінь порушення функцій організму та обмеження життєдіяльності є критеріями встановлення тієї чи іншої групи інвалідності.
Пунктом 1.4 Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.09.2011 № 561 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14.11.2011 за № 1295/20033, визначено, що медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, здійснення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб інваліда, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
Відповідно до п 1.5 вищевказаної Інструкції про встановлення груп інвалідності фахівці медико-соціальних експертних комісій (МСЕК) зобов`язані ознайомити особу (законного представника) з порядком, умовами та критеріями встановлення інвалідності, а також надавати роз`яснення з інших питань, що пов`язані з встановленням групи інвалідності, на вимогу особи (законного представника) або у разі її незгоди з рішенням МСЕК.
При огляді у МСЕК проводяться: вивчення документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи; опитування хворого; об`єктивне обстеження та оцінка стану всіх систем організму, необхідних лабораторних, функціональних та інших методів дослідження усіма членами комісії (пункт 1.10 Інструкції про встановлення груп інвалідності).
Колегія суддів зазначає, що рішення МСЕК приймається після повного медичного обстеження особи і проведення необхідних досліджень лікувально-профілактичним закладом охорони здоров`я, на підставі медичної документації, яка обов`язково включає направлення на МСЕК, та за результатами об`єктивного обстеження особи членами комісії.
Оглядаючи матеріали справи, апеляційний суд зазначає наступне.
З 01.04.2002 по 31.03.2003 позивачу встановлено інвалідність, що підтверджується довідкою офтальмологічної МСЕК Серії ЛВА-1 № 104508 від 25.03.2002 (як особі з інвалідністю III групи внаслідок загального захворювання).
З 01.04.2003 по 31.03.2004 позивачу встановлено інвалідність, що підтверджується довідкою офтальмологічної МСЕК Серії ЛВА-1 № 162706 від 24.03.2003 (як особі з інвалідністю II групи по зору внаслідок загального захворювання).
З 01.04.2004 по безтерміново позивачу встановлено інвалідність, що підтверджується довідкою офтальмологічної МСЕК Серії ЛВА-1 № 164939 від 01.03.2004 (як особі з інвалідністю II групи по зору внаслідок загального захворювання).
З 04.07.2017 по безтерміново позивачу встановлено інвалідність, що підтверджується довідкою міжрайонної спеціалізованої офтальмологічної МСЕК серії 12 ААА № 349959 від 04.07.2017 (як особі з інвалідністю І групи по зору підгрупи «Б» внаслідок загального захворювання).
Під час чергового огляду позивача обласною МСЕК №3 з 26.02.2018 ОСОБА_1 встановлено І групу інвалідності групи «Б» по зору. Причиною інвалідності зазначено - з дитинства. Висновок про умови та характер праці: потребує постійного стороннього догляду, робота відповідно індивідуальних можливостей.
Згідно з п. 2.18 розділу ІІ Порядку № 22-1 2.18 визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).
Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апелянта про те, що працівниками Головного управління було скеровано запит до Міжрайонної спеціалізованої офтальмологічної МСЕК щодо надання висновку про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку та те, що на скерований запит надійшла відповідь Міжрайонної спеціалізованої офтальмологічної МСЕК від 08.06.2021 № 879/6 про неможливість надання такого висновку, оскільки хвора не представила медичні документи з вказаної гостроти зору до вісімнадцяти років. Адже, як встановлено матеріалами справи, І групу інвалідності групи «Б» по зору встановлено не Міжрайонною спеціалізованою офтальмологічною МСЕК, а обласною МСЕК №3. Таким чином, відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення звернувся за підтверджуючими документами не до того органу, який встановив І групу інвалідності з дитинства, а отже, рішення ГУ ПФУ у Львівській області від 13.07.2021 №913070170339 є протиправним, оскільки прийнято передчасно, без додержання вимог п. 2.18 розділу ІІ Порядку № 22-1, а саме без одержання від МСЕК №3 відповіді на запит про надання висновку про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції, зробивши системний аналіз положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.
При цьому апеляційний суд вважає за можливе застосувати позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01 від 6 вересня 2005 року, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00 від 18 липня 2006 року, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року, пункт 58), відповідно до якої принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» серія A. 303-A від 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Одночасно суд апеляційної інстанції зважає на положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись  243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

                                       

                                                 П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 380/21351/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.      

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	І. І. Запотічний  	
Повне судове рішення складено 03 лютого 2023 року.