ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2023 року                                                                 м. Одеса

справа №947/21583/20
провадження №22ц/813/4121/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Бездрабко В.О. (суддя-доповідач),
судді: Кутурланова О.В., Приходько Л.А., 
секретар судового засідання: Виходець А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2022року, постановлене під головуванням судді Васильків О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 про визначення порядку користування нерухомим майном, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та відшкодування моральної шкоди,

встановив :
У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_3 про встановлення порядку користування нерухомим майном, усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 . Право власності 13 березня 2018року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1506344151101, номер запису про право власності 25238236.
06 грудня 2019року вона зареєструвалася у квартирі, проте користуватися власністю не має можливості, оскільки її брат - відповідач у справі чинить перешкоди, не надаючи доступ до майна.
Спірна квартира має загальну площу 53,4 кв м та складається з двох окремих житлових кімнат, площею 11,5 кв м та 19,3 кв м, кухні, санвузлу, ванної кімнати та коридору.
Пославшись на порушення відповідачем її прав як власника майна та заподіяння цим зі сторони ОСОБА_1 моральної шкоди, просила визначити порядок користування квартирою шляхом виділення їй разом з членами її сім`ї житлової кімнати площею 11,5 кв.м; виділити у користування відповідача ОСОБА_1 житлову кімнату площею 19,3 кв м та балкон площею 2,2 кв м. У спільному користуванні сторін залишити коридор – 8,3 кв.м, кухню – 8,7 кв.м, вбиральню – 0,9 кв м, ванну кімнату – 2,5 кв м;
усунути позивачу перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення з передачею ключів від вхідних дверей вказаної квартири;
заборонити ОСОБА_1 перешкоджати позивачу у подальшому здійсненні права користування, володіння та розпорядження належними їй 1/6 частинами квартири;
стягнути з відповідача на її користь 50 000,00 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав користування, володіння та розпорядження належним позивачу майном;
вирішити питання розподілу судових витрат.
Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 01 листопада 2022року позов задоволений частково.
Ухвалено визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином:
виділено в користування ОСОБА_2 , разом з сім`єю, житлову кімнату №5, площею 11,5 кв.м., відображену в технічному паспорті, виготовленому 12.03.2018 року ТОВ "Аналог БТІ Експерт Оцінка Благоустрій";
виділено в користування ОСОБА_1 житлову кімнату №7, площею 19,3 кв.м. та балкон №6, площею 2,2 кв.м., відображені в технічному паспорті, виготовленому 12.03.2018 року ТОВ "Аналог БТІ Експерт Оцінка Благоустрій";
у спільному користуванні сторін залишено відображені в технічному паспорті, виготовленому 12.03.2018 року ТОВ "Аналог БТІ Експерт Оцінка Благоустрій": коридор №1, площею 8,3 кв.м., кухню №4, площею 8,7 кв.м., туалет №3, площею 0,9 кв.м., ванну кімнату №2, площею 2,5 кв.м.
Усунуто перешкоди ОСОБА_2 в користуванні житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення та зобов`язано ОСОБА_1 передати позивачу ключі від вхідних дверей квартири.
В іншій частині позовних вимог  ОСОБА_2 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1   на користь  ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1681,60грн. 
Частково не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, пославшись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняти в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що апелянт не визнає заявлені до нього позовні вимоги та вважає, що пред`явлений позов спрямований на порушення його прав, як власника 5/6 частин квартири, а також впливає на права його дружини – третьої особи у справі ОСОБА_3 , яка постійно проживає в квартирі, та їх сина ОСОБА_4 .
Зазначив, що квартира перебуває у спільній частковій власності сторін. Виділ майна в натурі має бути співмірним до частки належної співвласнику або з незначним відступом від її реального розміру. Оскільки загальна площа квартири становить 53,4 кв м, то позивач, як власник 1/6 частини майна, фактично має право на 8,9 кв м. Ухвалене судом рішення про виділ у користування позивача та членів її родини житлової кімнати площею 11,5 кв м та залишення у їх користуванні інших приміщень квартири в значній мірі порушує право власності відповідача з часткою 5/6 частин, та погіршує його та членів його сім`ї житлові умови.
Зауважив, що він не змінював з моменту вселення ключі та замки у квартирі, а тому на нього не може бути покладений обов`язок по передачі ключів позивачу.
Вказав, що ОСОБА_2 забезпечена житлом та не має наміру особисто вселитися до квартири, а намагається продати належну їй частку, що підтверджується наданими нею оголошеннями, розміщеними в мережі Інтернет. 
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони та їх представники повторно не з`явилися. У заявах від 13 лютого та 13 березня 2023року ОСОБА_2 просила розгляд справи провести у її відсутність. 
У заяві, яка надійшла на електрону пошту Одеського апеляційного суду 14 березня 2023року, представник ОСОБА_1 – адвокат Легенченко О.А. просила призначити судове засідання 14 березня 2023року в режимі відеоконференції, що свідчить про її обізнаність про дату, час та місце розгляду справи. Ці обставини також підтверджуються довідкою про доставку 28 лютого 2023року судової повістки на електрону адресу представника апелянта, яку вона зазначила в апеляційній скарзі, як адресу для отримання кореспонденції з суду.
Ураховуючи, що вказана заява про призначення відеоконференції від 14 березня 2023року подана з порушенням строків, передбачених ч.2 ст.212 ЦПК України, у її задоволенні відмовлено.
Частиною другою ст.372 ЦПК України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
За наведених обставин, колегія суддів визнала за можливе проводити розгляд апеляційної скарги у відсутність не з`явивших осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Фактичні обставини справи, встановлені судом 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2017року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 10 січня 2018року, у справі №520/1708/17 визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 /т.1 а.с.9-12/.
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 березня 2018року зареєстроване право власності позивача на 1/6 частину квартири, загальною площею 53,4 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_2 /т.1 а.с.24/.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2019 року у справі №520/7193/17 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування за законом та визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовлено /т.1 а.с.14-23/.
З Довідки про реєстрацію місця проживання особи вбачається, що за відомостями Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради ОСОБА_2 з 06 грудня 2019 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 /т.1 а.с.25/. 
Позивач ОСОБА_2 зверталась до Київського відділу поліції в м.Одесі щодо вжиття заходів до її брата – відповідача ОСОБА_1 , який не впускає її до спірної квартири, на частину якої заявник має право власності. Це звернення зареєстроване до ЄО №36439 від 19.12.2019 року /т.1 а.с.26/.
Відповідно до Технічного паспорту на житло, виготовленого станом на 12 березня 2018 року ТОВ "Аналог БТІ Експерт Оцінка Землеустрій" спірна квартира є посімейного, спільного заселення (кімната, жилий блок, секція) розташована на 5 поверсі 9 поверхового будинку та складається з 2 кімнат загальною житловою площею 30,8 кв.м., у тому числі 1-а кімната 11,5 кв.м., 2-а кімната 19,3 кв.м., кухні площею 8,7 кв.м., санвузла площею 0,9 кв.м., ванної кімнати площею 2,5 кв.м., коридору площею 8,3 кв.м. Квартира обладнана лоджією 2,2 кв.м. Загальна площа квартири становить 53,4 кв.м /т.1 а.с.27-28/.
       Також встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить 5/6 частин квартири АДРЕСА_1 , що сторонами не заперечується.
       Між сторонами наявний тривалий конфлікт, який в позасудовому порядку не знайшов свого вирішення. ОСОБА_1 створює позивачу перешкоди у користуванні належним їй нерухомим майном, що в ході розгляду справи не було спростовано стороною відповідача.
Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
З огляду на наведені норми права та фактичні обставини справи, колегія суддів визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивач, будучи співвласником спірного нерухомого майна, повинна мати вільний доступ до належного їй майна. Цей доступ не може бути обмежений, у тому числі іншим співвласником. Встановивши, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні та володінні належним їй майном, суд правильно вважав за необхідне усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні житловим приміщенням спірної квартири шляхом її вселення та зобов`язання ОСОБА_1 передати позивачу ключі від вхідних дверей квартири. 
Аргументи апелянта про те, що він не змінював ключі та замки у квартирі, а тому на нього не може бути покладений обов`язок по передачі ключів позивачу, колегія суддів визнає неприйнятними у зв`язку з їх недоведеністю. Крім того, відсутність у позивача ключів унеможливлює їй вільний доступ до житла. Зобов`язання відповідача, який постійно проживає в квартирі, передати позивачу ключі відповідає способу захисту прав та інтересів ОСОБА_2 , за захистом яких вона звернулася до суду.
Згідно зі статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18) зроблено висновок, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2020 року в справі № 748/2803/16-ц (провадження № 61-41895св18) вказано, що тлумачення частини третьої статті 358 ЦК України свідчить, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності.
У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників».
У справі, що переглядається, суд першої інстанції вважав за можливе здійснити поділ квартири, виділивши у користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 11,5 кв.м, у користування ОСОБА_1 – житлову кімнату площею 19,3 кв.м та балкон площею 2,2 кв.м, залишивши приміщення коридору, кухні, санвузлу та ванної кімнати в спільному користуванні. Такий висновок суд мотивував тим, що іншого порядку користування, ніж запропонований позивачем, стороною відповідача не надано.
Проте, з оскаржуваним рішенням в частині визначення порядку користування нерухомим майном погодитися не можна з огляду на таке.
Ухвалюючи рішення в цій частині, суд безпідставно не звернув уваги на розмір часток сторін у праві власності та здійснив поділ майна, фактично в значній мірі відступивши від відповідності реальних часток ідеальним.
Як зазначалося вище, частка позивача у спільній частковій власності становить 1/6 частину у майні, що відповідає ідеальній частці 8,9 кв.м від загальної площі квартири та 5,1 кв.м житлової площі.
При наявності у відповідача права власності на 5/6 частин квартири, його ідеальна частка у майні має дорівнювати 44,5 кв.м від загальної площі квартири та 25,7 кв.м житлової площі.
За рішенням суду у користування ОСОБА_2 передано кімнату площею 11,5 кв.м, яка більш ніж у 2 рази перевищує розмір її ідеальної частки, що суттєво звужує та порушує право власності відповідача на користування належним йому майном.
Ураховуючи наведене, а також категоричну незгоду відповідача із запропонованим позивачем порядком користування спільним нерухомим майном, який не відповідає ідеальним часткам сторін у праві власності, за відсутності іншого запропонованого варіанту вирішення заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 підлягає скасуванню, з прийняттям в цій частині нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визначення порядку користування нерухомим майном, із залишенням спільної нерухомості у загальному користуванні співвласників.
Доводи апеляційної скарги про неврахування під час вирішення справи прав членів сім`ї відповідача (його дружини та сина), які також мають право користування квартирою, не заслуговують на увагу, оскільки в порядку статті 358 ЦК України спір про порядок користування житловим приміщенням, яке перебуває в спільній частковій власності, підлягає вирішенню саме між його співвласниками. Обсяг прав членів сім`ї одного із співвласників залежить від права самого співвласника на спірне майно.
Оскільки рішення суду від 01 листопада 2022року в решті в апеляційному порядку не оскаржувалося, то в силу положень статті 367 ч.1 ЦПК України його законність та обґрунтованість судом апеляційної інстанції не перевірялась. 
Щодо судових витрат
Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (стаття 141 ч.13 ЦПК України).
У зв`язку із частковим задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та прийняттям судового рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги про визначення порядку користування нерухомим майном, розмір сплаченого сторонами в судах першої та апеляційної інстанціях судового збору підлягає перерозподілу в порядку статті 141 ч.1 ЦПК України – пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, оскаржуване рішення суду від 01 листопада 2022року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат у розмірі 1681,60грн. підлягає зміні шляхом зменшення суми, що підлягає стягненню до 840,80грн.
За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір в розмірі 2977,20грн. За наслідками розгляду апеляційної скарги стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають судові витрати у розмірі 1488,60грн.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд

постановив :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2022року в частині визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визначення порядку користування нерухомим майном відмовити.
Рішення суду в частині усунення ОСОБА_2 перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та зобов`язання ОСОБА_1 вчинити дії залишити без змін.
Це ж рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат у розмірі 1681,60грн. змінити, зменшивши суму, що підлягає стягненню до 840,80грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені в суді апеляційної інстанції, у розмірі 1488,60грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
       Повний текст постанови складений 29 березня 2023року.

Головуючий:                                                         В.О. Бездрабко

Судді : О.В. Кутурланова

                                                                                Л.А. Приходько