Постанова                                      
Іменем України                         
 
01 лютого 2023 року
м. Київ
 
справа № 753/13246/19
провадження № 61-14032св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач - приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду           від 22 липня 2021 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Андрієнко А. М., Соколової В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2017 року приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця», (далі - ПрАТ «ФФ «Дарниця») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06 лютого 1997 року між закритим акціонерним товариством «Фармацевтична фірма «Дарниця» (далі - ЗАТ «ФФ «Дарниця»), правонаступником якого є ПрАТ «ФФ «Дарниця», та            ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до пунктів 4, 5 договору продаж квартири здійснено за 41 531 грн, що на момент здійснення операції складає двадцять одну тисячу дев`ятсот тридцять умовних одиниць за курсом Національного Банку України на день укладення даного договору, які покупці зобов`язувалися виплатити продавцю протягом п`ятнадцяти років з моменту укладення договору.
У зв`язку із тим, що відповідачами належним чином зобов`язання виконані не були, тому позивач просив суд стягнути з них 377 368,61 грн, з яких: 345 584,24 грн - заборгованість за договором, 31 784,37 грн - 3% річних за користування грошовими коштами.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
 
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 квітня         2015 року позов ПрАТ «ФФ «Дарниця» задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користьПрАТ «ФФ «Дарниця»345 584,24 грн у рахунок стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири        АДРЕСА_1 від 06 лютого 1997 року, 31 784,37 грн - 3 % річних, а всього 377 368,61 грн. 
В частині відшкодування судових витрат відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зобов`язання має виконуватися належним чином, суд вважав встановленим, що відповідачі не сплатили повну вартість придбаної ними у позивача за договором купівлі-продажу квартири, а, отже, підлягає стягненню з них як вказана сума заборгованості, так і 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
 
Постановою Апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 від імені та в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено. 
Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову ПрАТ «ФФ «Дарниця» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири відмовлено.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що умовами договору не передбачено, що сума заборгованості сплачується в іноземній валюті або визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Оскільки відповідачами сплачено повну вартість квартири у розмірі          41 531,00 грн і ними виконані взяті зобов`язання по оплаті вартості квартири, апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у відповідачів заборгованості перед позивачем за спірним договором купівлі-продажу квартири. При цьому, зазначав, що на час укладання договору купівлі-продажу квартири від 06 лютого 1997 року діяли положення ЦК Української РСР, які не передбачали можливості визначення грошового зобов`язання у еквіваленті до іноземної валюти. Оскільки у договорі купівлі-продажу квартири сторонами не було погоджено, що у разі зміни курсу валют покупці зобов`язані будуть вносити кошти з урахуванням перерахунку, який буде проводитись з урахуванням зміненого (зокрема збільшеного) курсу валют, суд дійшов висновку про те, що еквівалент вартості квартири має визначатися на день укладення договору, а не на дату платежу. При цьому договором не було передбачено, яка саме іноземна валюта, щодо якої Національний банк України встановлює курс, обирається сторонами.
 
Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                   від 15 травня 2019 року касаційну скаргу ПрАТ «ФФ «Дарниця» задоволено частково.
Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, касаційний суд виходив із того, що суди попередніх інстанцій не встановили повністю фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не перевірили доводів і наданих сторонами доказів.
Верховний Суд вказав, що з метою правильного вирішення цього спору суди першої й апеляційної інстанцій мали, враховуючи вимоги статті 213 ЦК України, витлумачити пункт 4 договору купівлі-продажу квартири, встановити наявність або відсутність факту порушення відповідачами їх обов`язків за цим договором щодо повної сплати вартості квартири, а у разі встановлення факту такого порушення - визначити суму коштів, яку слід стягнути з відповідачів.
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог ПрАТ «ФФ «Дарниця» відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що сторони в договорі купівлі-продажу від 06 лютого 1997 року чітко визначили істотну умову договору - ціну - 41 531 грн, і жодним чином не передбачили, що вказана ціна визначається за офіційним курсом іноземної валюти, а тому не має жодних підстав вважати, що покупці повинні сплатити вартість квартири виходячи з курсу долара США до курсу гривні України на день платежу.
Також місцевий суд зазначив, що договір не містить посилання на визначення обов`язку по оплаті вартості квартири в залежності від курсу будь-якої іноземної валюти. Крім того, у договорів відсутній будь-який графік платежів, який повинні були виконувати відповідачі в залежності від курсу іноземної валюти і відсутній порядок здійснення розрахунку із корегуванням розміру періодичного платежу відповідно до курсу Національного банку України до іноземної валюти.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі сплатили позивачу грошові кошти у повному обсязі, що підтверджується платіжними квитанціями, а тому покладення на відповідачів відповідальності та обов`язків, які не були прямо передбачені у договорі та законі, який існував на час укладення договору, є порушенням прав останніх.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 22 липня 2021 року апеляційну скаргу ПрАТ «ФФ «Дарниця» задоволено частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ПрАТ «ФФ «Дарниця»задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «ФФ «Дарниця» 172 794,12 грн заборгованості за договором та 15 892,19 грн 3% річних за користування грошовими коштами.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПрАТ «ФФ «Дарниця» 172 794,12 грн заборгованості за договором та 15 892,18 грн 3% річних за користування грошовими коштами.
Вирішено питання щодо судових витрат.
 
Суд апеляційної інстанції, врахувавши положення статті 213 ЦК України, дійшов висновку, що правильне проведення розрахунку має відбуватись таким чином, щоб сума, яка підлягає сплаті у відповідній національній валюті, визначалася за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, при цьому, суд зауважив, що справжня воля особи, яка вчинила правочин, зокрема покупця, направлена на виконання зобов`язання саме в такому порядку.
Ухвалюючи судове рішення, апеляційним судом також вказано, що хоча додаткова угода до договору купівлі-продажу була визнана недійсною, проте умови цієї угоди виконувались відповідачем протягом тривалого часу, тобто відповідачем оплата здійснювалась у гривнях, сума коштів на день платежу дозволяла придбати 105 доларів США, що підтверджено матеріалами справи,
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що належним виконанням умов договору слід вважати таку сплату суми у гривнях, яка розраховується виходячи з еквіваленту вартості квартири, зазначеної у договорі в умовних одиницях, перерахованих у гривню за курсом долару США до гривні на день здійснення платежу.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У серпні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 листопада 2021 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2022 року зупинено касаційне провадження у вказаній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 753/8945/19 (провадження 61-8829сво21).
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року поновлено касаційне провадження у вказаній справі.
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, провадження № 61-11сво17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд розглянув справу за відсутності учасника справи, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що договір купівлі-продажу не містить посилання на визначення обов`язку по оплаті вартості квартири в залежності від курсу будь-якої іноземної валюти. Також у договорі відсутній будь-який графік платежів, який повинні були виконувати відповідачі в залежності від курсу іноземної валюти, і відсутній порядок здійснення розрахунку із коригуванням розміру періодичного платежу відповідно до курсу Національного банку України до іноземної валюти.
Заявник вказує, що відповідно до статті 169 ЦК УРСР, чинній на час укладення договору купівлі-продажу, грошові зобов`язання повинні бути виражені й підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускається лише у випадку і в порядку, встановлених законом.
Отже, законом передбачено обов`язкове здійснення платежів на території України в національній валюті, разом із тим він не забороняє використання в обчисленні розміру грошових зобов`язань іноземної валюти та інших розрахункових величин.
Посилається на те, що аналіз змісту договору купівлі-продажу свідчить, що правила, встановлені статтею 213 ЦК України, не дозволяють визначити зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку. Враховуючи те, що правила, встановлені статтею 213 ЦК України, не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку, тому потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem.
Вказує, що за умовами договору продаж квартири здійснено за 41 531 грн, при цьому умовами договору не передбачено визначення суми заборгованості за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Крім того, грошової одиниці під назвою «умовна одиниця» в світі не існує.
Наголошує на тому, що розгляд справи відбувся без участі відповідачів, які не були повідомлені належним чином про розгляд справи.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У жовтні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 від ПрАТ «ФФ «Дарниця», у якому вказано, що судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
06 лютого 1997 року між ЗАТ «ФФ «Дарниця», правонаступником якого з          06 червня 2012 року є ПрАТ «ФФ «Дарниця», та ОСОБА_1 ,            ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Сьомої Київської нотаріальної контори Іваненко Р. С. та зареєстрований в реєстрі за № 2326.
 
Відповідно до пунктів 4, 5 договору продаж квартири здійснено за 41 531 грн, що на момент здійснення операції складає 21 930 умовних одиниць за курсом Національного банку України на день укладення даного договору, які покупці зобов`язувалися виплатити продавцю протягом п`ятнадцяти років з моменту укладення даного договору.
 
06 лютого 1997 року між сторонами укладено додаткову угоду про порядок здійснення розрахунків по договору купівлі-продажу квартири № 27 , згідно умов якої встановлено порядок здійснення розрахунків за продану квартиру та визначено розмір щомісячної виплати, виходячи з еквіваленту 105 умовних одиниць у національній валюті України за курсом Національного банку України на момент виплати. Договором визначено, що залишок вартості квартири складає 17 811 умовних одиниць.
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2009 року у справі № 2-142/1, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 серпня 2010 року, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 ,            ОСОБА_2 про визнання недійсною додаткової угоди задоволено, визнано недійсною додаткову угоду про порядок здійснення розрахунків по договору купівлі-продажу квартири № 27 , укладеному 06 лютого 1997 року.
 
Ухвалою Верховного Суду України від 13 вересня 2010 року відмовлено ЗАТ «ФФ «Дарниця» у відкритті касаційного провадження на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2009 року та на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 серпня 2010 року.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Підставою звернення ПрАТ «ФФ «Дарниця» до суду з цим позовом є неналежне виконання відповідачами своїх зобов`язань за договором, а саме неповна сплата вартості квартири - суми, яка розраховується виходячи з еквіваленту вартості квартири, зазначеного у договорі в умовних одиницях, перерахованого у гривні за курсом долара США на день платежу.
 
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Відповідно до положень цивільного законодавства, чинного на час укладення сторонами спірного договору, грошові зобов`язання повинні були бути виражені й підлягали оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускалося лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 169 ЦК Української РСР).
 
Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей (частина перша статті 48 ЦК Української РСР).
 
Аналіз вказаних норм дозволяє зробити висновок, що: на час укладення договору купівлі-продажу передбачалося правило про оплату грошових зобов`язань в національній валюті; невідповідність договору вимогам закону була підставою для визнання його недійсним на підставі рішення суду (див. пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»), а не для нікчемності договору.
 
У Прикінцевих та перехідних положеннях ЦК України передбачено, що:
 
- ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (пункт 4);
 
- до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення (пункт 9).
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
 
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
 
За змістом частин першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
 
Традиційним в доктрині приватного права та судовій практиці є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання.
 
За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду                         від 30 вересня 2019 року в справі № 755/9348/15-ц (провадження                     № 61-30272св18).
 
Якщо у договорі передбачено інший порядок, суду необхідно з`ясувати сутність такого визначення (постанови Верховного Суду України                            від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2134цс15 та від 08 лютого 2017 року у справі № 6-1905цс16).
 
Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів змісту (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду            від 26 червня 2019 року в справі № 126/3476/16-ц (провадження                          № 61-24371св18).
 
З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див.: постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20).
 
Як передбачено частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.
 
Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.
 
Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.
 
Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів,                         (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту;                     (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.
 
Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.
 
Аналіз змісту договору купівлі-продажу від 06 лютого 1997 рокусвідчить, що встановлені статтею 213 ЦК України правила не дозволяють визначити зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку.
 
Оскільки ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунків, тому потрібно застосовувати правило тлумачення contra proferentem.
 
Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (not individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the dominant influence of one of the party).
 
Contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність. Сontra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань). Сontra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань [див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)].
 
Висновок щодо необхідності застосування принципу contra proferentem при тлумаченні пунктів 4, 5 договорів купівлі-продажу квартир в будинку АДРЕСА_3 , укладених із ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», було висловлено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі                   № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
 
При з`ясуванні порядку проведення розрахунків за договором купівлі-продажу, слід зробити висновок, що пункти 4, 5 договору купівлі-продажу передбачають визначення суми, що підлягає сплаті, з урахуванням умовних одиниць за курсом Національного банку України, саме на день укладення договору купівлі-продажу. Зобов`язання, визначені вказаними пунктами покупці виконали.
 
Аналогічний висновок за подібних фактичних обставинах зроблено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження              № 61-8829сво21).
 
При цьому колегією суддів також враховано презумпцію, що позивач є стороною, яка підготувала як проект договору, так і спірних умов договору. Така презумпція позивачем під час розгляду справи не спростована, а тому тлумачення повинно здійснюватися на користь відповідача.
 
Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, колегія судді вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачі сплатили повну вартість квартири, на підтвердження чого надали відповідні докази.
При цьому місцевим судом правомірно зазначено, що договір не містить посилання на визначення обов`язку по оплаті вартості квартири в залежності від курсу будь-якої іноземної валюти, тому покладення на відповідачів відповідальності та обов`язків, які не були прямо передбачені у договорі та законі, який існував на час укладення договору, є порушенням прав останніх.
 
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, наведеного вище не врахував, тому дійшов помилкового висновку про те, що належним виконанням умов договору слід вважати таку сплату суми у гривнях, яка розраховується виходячи з еквіваленту вартості квартири, зазначеної у договорі в умовних одиницях, перерахованих у гривню за курсом долару США до гривні на день здійснення платежу.
 
Разом із тим, колегія суддів відхиляє посилання заявників на те, що розгляд справи в суді апеляційної інстанції відбувся за їх відсутності, без належного повідомлення про її розгляд.
Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначали свою адресу проживання: АДРЕСА_4 .
Подаючи відзив на апеляційну скаргу заявниками вказано таку ж саму адресу.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 отримали ухвалу Київського апеляційного суду від 01 червня 2020 року про призначення справи до розгляду на 09 липня 2020 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 4, а. с. 56-57).
Також відповідачами було отримано копії ухвали апеляційного суду                   від 03 вересня 2020 року про зупинення провадження у справі (т. 4, а. с. 108-109).
16 лютого 2021 року представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 -               ОСОБА_3 ознайомлювався із матеріалами справи (т. 4, а. с. 103) та подавав клопотання про відвід колегії суддів (т. 4, а. с. 104-107).
В подальшому під час розгляду справи в апеляційному суді представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав 25 лютого 2021 року клопотання про зупинення розгляду справи (т. 4, а. с. 114-115).
Ухвала Київського апеляційного суду від 01 червня 2021 року, якою поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду на 01 липня 2021 року, направлялась ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 , проте конверти повернулись із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Іншої адреси для надіслання кореспонденції під час перегляду справи в апеляційному суді сторонами не надано.
При цьому апеляційним судом було надіслано на електронну адресу представника відповідачів ОСОБА_3 ухвалу апеляційного суду                            від 01 червня 2021 року. Із вказаної електронної адреси ОСОБА_3 направляв до апеляційного суду клопотання про перенесення розгляду.
Також судом було розміщено оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про виклик відповідачів.
З урахуванням викладеного, відсутні підстави вважати, що розгляд справи в апеляційному суду відбувався без повідомлення відповідачів.
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення належним чином оцінив подані сторонами докази, точно встановив обставини справи та правильно застосував норми матеріального права, а апеляційний суд помилкового скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.
 
За викладених обставин касаційна скарга підлягає задоволенню із скасуванням постанови апеляційного суду та залишенням в силі рішення місцевого суду.
 
Щодо передачі справи на розгляд до Великої Палати Верховного Суду
 
У жовтні 2021 року представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 -           ОСОБА_3 подав до Верховного Суду клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, у якому, посилаючись на частину п`яту статті 403 ЦПК України, вказував на наявність виключної правової проблеми.
 
У січні 2023 року приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця» подало до Верховного Суду клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на частину п`яту статті 403 ЦПК України, зазначало, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Згідно з частиною п`ятою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.
 
При цьому справа має принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.
 
Європейський суд з прав людини дотримання принципу правової визначеності пов`язує із забезпеченням єдності судової практики. Однак він не наполягає на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень.
При визначенні того, чи наявність конфліктуючих судових рішень у подібних справах суперечить принципу правової визначеності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховується: наявність «глибоких та довгострокових розходжень» у відповідній судовій практиці національних судів; чи передбачає національне законодавство механізми подолання таких розбіжностей та чи були такі механізми запроваджені, якщо так, то чи були вони ефективні.
 
Клопотання представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 мотивовано тим, що наявні протилежні за змістом судові рішення касаційної інстанції при однакових фактичних та правових обставинах.
 
Клопотання приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця»обґрунтовано тим, що правова проблема пов`язана із застосуванням частин першої, другої статті 533 ЦК України та статті 169 ЦК УРСР щодо можливості виконання грошового зобов`язання у гривнях за офіційним курсом іноземної валюти станом на дату кожного платежу.
 
Із вказаних клопотань вбачається, що у вказаній справі сторони по різному тлумачать вищевказані норми матеріального права та пункти 4, 5 договору купівлі-продажу квартири.
 
Враховуючи доводи клопотань, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45),            від 05 грудня 2018 року у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43, 44) і № 818/1688/16 (пункти 44, 45), від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44, 45), від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (пункт 24),                 від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (пункт 23), від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (пункт 48), від 30 червня 2020 року у справах № 264/5957/17 (пункт 41) і № 727/2878/19 (пункт 39), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (пункт 35), від 09 вересня 2020 року у справі № 260/91/19 (пункти 58, 59), від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (пункт 40), від 09 лютого 2021 рокуу справі № 381/622/17 (пункт 41)).
 
Разом із тим, таких доводів ані представник ОСОБА_1 ,               ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , ані приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця» не навели.
 
Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в ухвалі                        від 22 грудня 2021 року.
 
Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки наведені заявниками аргументи у розумінні приписів частини п`ятої статті 403 ЦПК України не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему, а тому у задоволенні клопотань про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідно відмовити.
Керуючись статтями 402, 409, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотань представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 22 липня 2021 року скасувати.
 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2020 року залишити в силі.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        С. Ф. Хопта