ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 р.	Справа № 545/1186/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Калиновського В.А. ,
за участю секретаря судового засідання Пукшин Л.Т

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління патрульної поліції у Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26.05.2022, головуючий суддя І інстанції: Шелудяков Л.В., м. Полтава,  по справі № 545/1186/22
          за позовом          ОСОБА_1  
          до         інспектора відділу №1 роти №3 в Полтавській області ДПП старшого лейтенанту Шматко Тараса Сергійовича      третя особа          Управління патрульної поліції у Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України 
          про скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області з позовом до інспектора відділу №1 роти №3 в Полтавській області ДПП старшого лейтенанта поліції Шматко Тараса Сергійовича, третя особа: Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції в якому просить скасувати постанову серії БАВ №256977 від 13.04.2022 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126 Кодексу України про адміністративне правопорушення.
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 26.05.2022 по справі № 545/1186/22 позов ОСОБА_1 – задоволено.
Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАВ №256977 від 13.04.2022 року, винесену інспектором відділу №1 роти №3 в Полтавській області ДПП старшим лейтенантом поліції Шматко Тарасом Сергійовичем про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126 Кодексу України про адміністративне правопорушення.
Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст.126 Кодексу України про адміністративне правопорушення - закрито.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір при подачі позову до суду в розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) грн. 20 коп.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, вважаючи оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства, що призвело до ухвалення незаконного рішення, просить скасувати рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26.05.2022 по справі № 545/1186/22  та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до ч. ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги відповідача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 12.04.2022 року о 15 год. 20 хв. по вул.Соборності,74 в м.Полтава ОСОБА_1 керуючи автомобілем Volswagen Passat, д.н.з. НОМЕР_1 , скоїв наїзд на припаркований автомобіль Nissan Rogue д.н.з НОМЕР_2 . По факту події старшим лейтенантом поліції Шматко Т.С. було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №229853 про порушення ОСОБА_1 п.10.9 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ст.124 КУпАП. Разом з тим, інспектором було вилучено посвідчення водія НОМЕР_3 від 22.11.2013 року та видано тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом НОМЕР_4 .
13.04.2022 року по вул.Раїси Кириченко,24 відповідачем при виконання службових обов`язків було зупинено автомобіль позивача та винесено оскаржувану постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАВ №256977 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.2 ст.126 КУпАП та накладення штрафу у розмірі 3400 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП, не доведена, рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності поліцейським прийняте за відсутності достатніх доказів про вчинення ним правопорушення, постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАВ №256977 від 13.04.2022 року слід скасувати, а справу про адміністративне правопорушення закрити.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Відповідно до  ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до  ст. 9 КУпАП  адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Закону України «Про національну поліцію», з метою встановлення нормативно-правового регулювання здійснення проваджень уповноваженими особами Національної поліції України у справах про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07 листопада 2015 року затверджено Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі.
Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Постанова виноситься в разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою, шостою, восьмою, десятою і одинадцятою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою, третьою, четвертою, шостою і сьомою статті 122, частиною першою статті 123, статтями 124-1, 125, частинами першою, другою і четвертою статті 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128 - 129, частиною першою статті 132-1, частинами третьою, шостою, восьмою, дев`ятою, десятою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140, частинами шостою, сьомою і восьмою статті 152-1 КУпАП.
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліції», поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично - дорожній мережі.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України від 30.06.1993 року № 3353-XII "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (зі змінами та доповненнями). Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно п. 1.1. ПДР, відповідно до Закону України "Про дорожній рух", встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.
Статтею 15 Закону України "Про дорожній рух" встановлено, що право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України.
Забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.
Частина 2 статті 126 КУпАП визначає, що керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, тягне за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до пункту 1.10 ПДР України водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.
Відповідач, приймаючи рішення про притягнення ОСОБА_1 виходив з того, що позивач 12.04.2022 року здійснював керування транспортним засобом не маючи на те права.
Постанова серії БАВ №256977  про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.2 ст.126 КУпАП та накладення штрафу у розмірі 3400 грн. була прийнята на наступний день (13.04.2022) після дати інкримінованого особі адміністративного правопорушення.
При цьому, відповідно до ст. 277-2 повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначаються дата і місце розгляду справи. Інші особи, які беруть участь у провадженні по справі про адміністративні правопорушення, повідомляються про день розгляду справи в той же строк.
Між тим, позивача не було належно повідомлено про розгляд справи про притягнення до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.2 ст.126 КУпАП.
В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що в базі даних стосовно статусу посвідчення водія зазначено, що 16.03.2015 року під час складання адміністративного протоколу за ч. 1 ст. 130 КУпАП посвідчення водія у гр. ОСОБА_1 не вилучалось та тимчасовий дозвіл на право керування транспортними засобами не видавався, а 17.03.2015 року посвідчення водія гр. ОСОБА_1 було заявлено як втрачене.
Також, відповідач посилається на ст. 20 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1993 р. № 340, за змістом якого повернення посвідчення водія, отриманого вперше, особі, позбавленій права на керування транспортними засобами (крім осіб, позбавлених права на керування транспортними засобами за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення), не здійснюється. У такому випадку після набрання чинності рішенням суду про позбавлення особи права на керування транспортними засобами посвідчення водія вважається недійсним, про що вноситься відповідна інформація до Єдиного державного реєстру МВС або підлягає вилученню та передається для знищення до територіального сервісного центру МВС за місцем проживання особи, зазначеним у цьому рішенні. Для отримання права на керування транспортними засобами така особа після закінчення строку, на який її позбавлено такого права, проходить позачерговий медичний огляд, повторну підготовку в закладі та складає теоретичний і практичний іспити у територіальному сервісному центрі МВС, після чого отримує посвідчення водія, яке вважається отриманим вперше. 
Колегія суддів зазначає, що позивача було позбавлено права на керування транспортними засобами на період з 16.03.2015 по 16.03.2016, що підтверджується відповідачем в апеляційній скарзі.
При цьому, на момент вилучення посвідчення водія у зв`язку з вчиненням позивачем  адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, ст.20   Постанови Кабінету Міністрів України № 340 діяла в іншій редакції, за змістом якої особам, які позбавлені права на керування транспортними засобами за керування такими засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, посвідчення водія повертається після обов`язкового проходження позачергового медичного огляду та складення теоретичного і практичного іспитів.
Вилучені посвідчення водія зберігаються в сервісному центрі МВС за місцем проживання особи, що позбавлена права на керування транспортним засобом.
Таким чином, на час позбавлення позивача права на керування транспортними засобами  посвідчення водія не визнавалося не дійсним у разі якщо особу було позбавлено права керування транспортними засобами, а таке посвідчення підлягало вилученню, а потім поверненню після проходження позачергового медичного огляду та складення теоретичного і практичного іспитів.
Матеріали справи не містять доказів вилучення зазначеного посвідчення, а тому доводи відповідача щодо недійсності посвідчення водія наявного у позивача, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки діюче законодавство на час позбавлення позивача права на керування транспортними засобами на період з 16.03.2015 по 16.03.2016 не містило приписів щодо недійсності посвідчення водія у разі якщо особу було позбавлено права керування транспортними засобами у зв`язку з вчинення адміністративного правопорушення ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Між тим, в матеріалах справи міститься протокол від 12.04.2022 про адміністративне правопорушення серії ААД №229853, згідно до якого 12.04.2022 року о 15 год. 20 хв. по вул.Соборності,74 в м.Полтава ОСОБА_1 керуючи автомобілем Volswagen Passat, д.н.з. НОМЕР_1 , скоїв наїзд на припаркований автомобіль Nissan Rogue д.н.з НОМЕР_2 та інспектором було вилучено посвідчення водія НОМЕР_3 від 22.11.2013 року та видано тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом DТ 097256.
Таким чином, в графі «Тимчасово вилучені документи» зазначено посвідчення водія НОМЕР_3 від 22.11.2013 року.
В наступній графі «Тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом отримав» зазначено тимчасовий дозвіл серії DТ 097256 та підпис позивача за отримання даного дозволу.
За нормами ч. 2ст. 77 КАС Українив адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Згідно зі ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За визначенням, наведеним у ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно зі ст.74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.75 КАС України).
На підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, відповідачем надано відеозаписи з нагрудної камери поліцейського з місця ухвалення оскаржуваної постанови.
Переглядаючи вказаний відеозапис судом апеляційної інстанції встановлено, що на ньому не зафіксовано ані марку та модель транспортного засобу, ані його номер та будь-які інші характеристики. При цьому не зафіксовано і факт скоєння позивачем адміністративного правопорушення, а зафіксовано лише процедуру розгляду справи.
Також, зазначений відеозапис містить лише спілкування позивача з патрульними поліцейськими. При цьому, відеозапис переривається, що не відповідає п.5 Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18.12.2018 року № 1026.
Згідно з пунктами 4, 5 розділу ІІ. Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої Наказом МВС України від 18 грудня 2018 року № 1026, під час здійснення повноважень поліцейськими портативний відеореєстратор закріплюється на його форменому одязі на грудях (ближче до плечового суглоба) так, щоб не створювати перешкод діям поліцейського. У випадках, пов`язаних з необхідністю якісної фіксації подій, поліцейські можуть тримати портативний відеореєстратор у руках. Дозволяється закріплення портативного відеореєстратора на екіпіруванні (шоломі) або зброї, якщо їх конструкцією передбачені відповідні кріплення. Включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу.
Таким чином, оскільки з дослідженого відеозапису з нагрудної камери працівника патрульної поліції, що здійснював оформлення адміністративного правопорушення відносно позивача вбачається, що він не є безперервним, тому його не можна вважати належним та допустимим доказом по справі. Вказані висновки узгоджуються із позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 18.07.2019 у справі № 216/5226/16-а.
Отже, судова колегія приходить до висновку, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що встановлюють наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, та винність позивача у його вчиненні.
Між тим, факт наявності у ОСОБА_1 дійсного посвідчення водія підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №229853 від 12.04.2022 року.
Виходячи з вищезазначеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи на які посилався апелянт не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують. 
Разом з тим, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26.05.2022 по справі № 545/1186/22  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 	(підпис)	Я.М. Макаренко	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.О. Кононенко    В.А. Калиновський