ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року	Львів	Справа № 380/2522/22 пров. № А/857/10896/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Шевчук С.М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2022 року (ухвалене головуючим-суддею Коморним О.І. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про зобов`язання вчинити певні дії,

                                                     в с т а н о в и в :

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - ГУ ПФУ, пенсійний орган, відповідач), в якому просив зарахувати йому періоди проходження військової служби в особливий період з 18.09.2014 по 30.10.2014, з 03.02.2015 по 04.05.2015, з 30.05.2015 по 19.09.2015 до спеціального та пільгового стажу в потрійному розмірі.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.06.2022 позовні вимоги були задоволені повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачу призначено пенсію за віком по Списку №1, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі – Закон №1058-IV). Вказує, що чиним законодавством не передбачено зарахування у трикратному розмірі періоди проходження військової служби, протягом якого особа брала участь в антитерористичній операції, при призначенні пенсії за віком за Списком №1. Також, зазначає, що позивач звернувся до Пенсійного фонду про зарахування йому періоду проходження військової служби в особовий період із заявою невстановленого зразка, який передбачений Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 22.11.2005, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі – Порядок №22).
Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного
З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ з 03.11.2014 та отримує пенсію за віком за Списком №1 відповідно до п.«а» ст.13 Закону України «Про пенсійне страхування» №1788-XII від 05.11.1991 (далі – Закон №1788-XII) та положень Закону №1058-ІV.
Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 17.08.2015 та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.
Згідно довідки в/ч НОМЕР_2 №1458 від 24.09.2015, позивач у період з 18.09.2014 по 30.10.2014, з 03.02.2015 по 04.05.2015, з 30.05.2015 по 19.09.2015 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області та Луганської областей. У довідці також зазначено, що відповідно до п.п. «а» п.3 постанови Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб» (далі – Постанова №393), вказані періоди зараховуються на пільгових умовах один місяць служби за три місяці.
02.08.2021 позивач звернувся до ГУ ПФУ із заявою, яка зареєстрована 13.08.2021 за №11896/К-1300-21, в якій просив зарахувати йому до страхового стажу період проходження військової служби в кратному обчисленні період безпосередньої участі в антитерористичній операції.
Листом №12439-11896/К-52/8-1300/21 від 06.09.2021 ГУ ПФУ повідомило, що чинним законодавством не передбачено кратне зарахування до страхового стажу часу проходження військової служби, протягом якого особа брала участь в антитерористичній операції при призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058-ІV.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для зарахування до пільгового стажу в кратному розмірі (з розрахунку один місяць служби за три місяці) періоди безпосередньої участі позивача в антитерористичній операції з 18.09.2014 по 30.10.2014, з 03.02.2015 по 04.05.2015, з 30.05.2015 по 19.09.2015. Суд також вважав за необхідне для повного захисту порушеного права позивача на підставі ч.2 ст.9 КАС України вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо незарахування до пільгового страхового стажу позивача періоду його участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції з 18.09.2014 по 30.10.2014, з 03.02.2015 по 04.05.2015, з 30.05.2015 по 19.09.2015 у трикратному розмірі.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. 
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 (далі – Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною шостою вказаної статті Закону №2232-XII передбачено види військової служби, до яких, і зокрема, віднесено й військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.
Відповідно до абз.2 ч.1 ст.8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі – Закон №2011-XII), час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби зараховується до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що передбачала право на пенсію на пільгових умовах до введення в дію Закону України «Про пенсійне забезпечення» або на пенсію за віком на пільгових умовах до набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Час навчання в професійно-технічному навчальному закладі і час проходження строкової військової служби, які зараховуються до пільгового стажу, не повинні перевищувати наявного стажу роботи, що дає право на пенсію на пільгових умовах. Час проходження військовослужбовцями військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», зараховується до їх вислуги років, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби на пільгових умовах у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Статтею 57 Закону №1788-XII передбачено пільги по обчисленню стажу за час перебування у складі діючої армії, та встановлено, що час служби зараховується до стажу роботи на пільгових умовах, у порядку, встановленому для обчислення строків цієї служби при призначенні пенсії за вислугою років військовослужбовцям.
Пунктом 2.3 розділу 2 Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, затвердженого наказом Міністерства оборони України №530 від 14.08.2014 передбачено, що час проходження служби, протягом якого особа брала участь в антитерористичній операції зараховується на пільгових умовах - один місяць служби за три.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що вищевказана служба підлягає зарахуванню до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах - один місяць служби за три місяці.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними  у постановах від 05.06.2018 по справі №348/347/17, від 30.07.2019 по справі № 346/1454/17, від 02.04.2020 по справі №185/4140/17, від 16.06.2020 по справі №185/7049/20, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.
Матеріалами справи підтверджується, що у період з 18.09.2014 по 30.10.2014, з 03.02.2015 по 04.05.2015, з 30.05.2015 по 19.09.2015 позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.
Таким чином, вищевказані періоди підлягають зарахуванню до стажу позивача для призначення пенсії - один місяць служби за три місяці.
Враховуючи викладене, відмовляючи позивачу у зарахування періоду участі в антитерористичної операції один місяць служби за три місяці, відповідач діяв протиправно.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає вірним висновок суду попередньої інстанції про те, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, відтак підлягають задоволенню.
При цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що для повного захисту порушеного права позивача на підставі ч. 2 ст. 9 КАС України слід вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність віповідача щодо незарахування до пільгового страхового стажу позивача періоду його участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції з 18.09.2014 по 30.10.2014, з 03.02.2015 по 04.05.2015, з 30.05.2015 по 19.09.2015 у трикратному розмірі.
Щодо твердження відповідача про те, що позивач звертався до Пенсійного фонду із заявою про зарахування періоду проходження військової служби в особовий період невстановленого зразка, який передбачений Порядком №22-1, то у цьому контексті колегія суддів враховує також і висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 27.11.2019 по справі №748/696/17, відповідно до якого у випадку коли заява очевидно дає змогу оцінити намір заявника (пенсіонера), відмова у її розгляді по суті з огляду на невідповідність встановленій формі вважатиметься надмірним формалізмом, наслідком чого є порушення прав та інтересів позивача як пенсіонера (верстви населення, яка навпаки потребує особливої уваги з боку держави в частині дотримання конституційних гарантій).
Як видно з матеріалів справи, позивач 13.08.2021 звернувся до відповідача із заявою про зарахування періодів проходження військової служби в особливий період.
Зі змісту заяви вбачається, що вона містить всю необхідну інформацію, яка передбачена і заявою встановленого зразка.
Проте, листом від 06.09.2021 відповідач повідомив позивача про відмову в кратному зарахуванні до страхового стажу часу проходження військової служби, протягом якого особа брала участь в антитерористичній операції при призначенні пенсії за віком відповідно до  Закону №1058-ІV.
При цьому, суд першої інстанції вірно вказав, що фактично позивачу відмовлено в кратному зарахуванні до страхового стажу часу проходження військової служби, протягом якого особа брала участь в антитерористичній операції з мотивів відсутності на то правових підстав, а не з причин того, що заява за формою та змістом не відповідає вимогам Порядку №22-1, а також не зазначено про відсутність необхідних документів. Роз`яснено право позивача на звернення до суду в разі не згоди з цією відмовою.
Крім того, колегія суддів зазначає, що Закон №1058-ІV та Порядок №22-1 не встановлюють реалізацію права на зарахування в кратному зарахуванні до страхового стажу часу проходження військової служби, протягом якого особа брала участь в антитерористичній операції виключно за заявою встановлено зразку.
Більше того, відповідачем не виконано вимог п.3.3 Порядку №22-1 в частині роз`яснення позивачу порядку звернення за призначенням пенсії та надання позивачу відповідного бланку заяви.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які ґрунтуються на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                 п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2022 року по справі №380/2522/22 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. М. Шевчук 	
 	 	Т. І. Шинкар