ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 року 
м. Київ

справа № 260/192/21
адміністративне провадження № К/990/11831/22  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження без виклику учасників у касаційній інстанції справу № 260/192/21
за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі
за касаційною скаргою Ужгородської міської ради
на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року, ухвалене суддею Іванчулинцем Д.В.
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року, ухвалене колегією суддів у складі головуючого судді Большакової О.О., суддів Качмара В.Я., Курильця А.Р.,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування
1. 15 січня 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Ужгородської міської ради (далі - відповідач), де просив:
1.1. поновити позивачу місячний строк на звернення з позовом до адміністративного суду;
1.2. визнати протиправним та скасувати розпорядження Ужгородського міського голови від 28.09.2020 № 148-р «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади першого заступника міського голови у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників;
1.3. поновити позивача на посаді першого заступника міського голови Ужгородської міської ради.
2. В обґрунтування позову позивач указує про його незаконне звільнення із займаної посади у зв`язку із неприязними відносинами з міським головою, що свідчить про наявну непряму дискримінацію щодо нього. Оскаржуване розпорядження уважає прийнятим не у спосіб, передбачений чинним законодавством, без наявних на те законних підстав, а тому, уважає, що є підстави для поновлення його на займаній до незаконного звільнення посаді.
2.1. Позивач звертає увагу, що до компетенції міського голови не відноситься звільнення з посади першого заступника міського голови, оскільки вказана посада є виборною. Вказане питання, на думку позивача, повинно вирішуватися на сесії Ужгородської міської ради шляхом голосування депутатами. Крім того, про безпідставність оскаржуваного розпорядження свідчить й той факт, що скорочення чисельності і штату працівників фактично не відбулося, штатних одиниць збільшено на 38, що також було установлено судом у справі № 260/216/20.
2.2. Обґрунтовуючи клопотання про поновлення строку звернення до суду позивач указує, що рішенням суду у справі № 260/216/20 було встановлено незаконність та протиправність попередніх розпоряджень міського голови щодо звільнення позивача та встановлено преюдиційні факти щодо рішення XXX сесії міської ради VII скликання від 13.12.2018 №1367, на підставі якого ці розпорядження прийнято. Остаточне рішення у справі № 260/216/20 було ухвалене Восьмим апеляційним адміністративним судом 02.12.2020 та повний текст рішення надіслано позивачу 18.12.2020, ознайомившись із яким ОСОБА_1 довідався про обставини, встановлені апеляційним судом, які свідчать про порушення його прав. Оскільки передбачити результат розгляду справи № 260/216/20 позивач не міг, тому уважав передчасним звернення до суду із позовом про оскарження розпорядження від 28.09.2020 № 148-р. 
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
3. Рішенням І сесії VII скликання Ужгородської міської ради від 26.11.2015 №4 затверджено ОСОБА_1 першим заступником міського голови, про що також внесено запис до трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 25.06.1993. Згідно запису №36 з 03.12.2015 позивачу присвоєно шостий ранг посадової особи місцевого самоврядування.
4. Рішенням ХХХ сесії Ужгородської міської ради VII скликання від 13.12.2018 №1367 затверджено структуру апарату міської ради і виконавчих органів ради, відповідно до якої визначено кількість посад заступника міського голови становить - 3 од. та загальна штатна чисельність - 346 од.
5. Розпорядженнями Ужгородського міського голови від 19.11.2019 за №219-р та виконуючого обов`язки міського голови від 24.12.2019 за №244-р звільнено ОСОБА_1 з посади першого заступника міського голови з 25.12.2019. Ці розпорядження були скасовані рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 01.06.2020 у справі № 260/216/20, а позивач на його виконання поновлений Ужгородською міською радою на посаді, з якої його було звільнено. 
6. Розпорядженням Ужгородського міського голови від 28.09.2020 №148-р «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади першого заступника міського голови у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.
7. Підставою видачі розпорядження зазначено рішення XXX сесії міської ради VII скликання від 13.12.2018 №1367 «Про затвердження структури апарату ради та виконавчих органів міської ради, їх загальної штатної чисельності» та пункт 2 розпорядження міського голови від 24.07.2020 №116-р «Про ОСОБА_1 ».
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
8. Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 22.01.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі № 260/192/21.
8.1. Зі змісту цієї ухвали слідує, що позовна заява відповідає вимогам, встановленим статтями 160, 161, 171 КАС України. Підстави для повернення позовної заяви відповідно до статті 169 КАС України, а також підстави для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлені статтею 170 КАС України, відсутні.
9. Від Ужгородської міської ради на адресу суду першої інстанції надійшло 19.02.2021 клопотання про залишення цього позову без розгляду з огляду на пропущений позивачем строк звернення до суду, визначений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
10. Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 у задоволенні клопотання представника Ужгородської міської ради про залишення позову без розгляду відмовлено.
10.1. Вирішуючи вказане клопотання, суд першої інстанції, виходив з того, що строк звернення до суду із цим позовом, визначений частиною другою статті 122 КАС України (якою встановлено загальний строк звернення до суду протягом шести місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів). Суд зауважив, що у випадку цієї справи такий строк розпочався з дати ознайомлення позивача з постановою суду апеляційної інстанції у справі № 260/216/20, а тому такий строк ОСОБА_1 не пропустив. Суд цієї інстанції також наголосив, що у клопотанні про залишення позову без розгляду відповідачем не було зазначено нових обставин, які не були відомі суду під час поновлення процесуального строку.
10.2. Оскільки рішенням суду у справі № 260/216/20 було встановлено незаконність та протиправність розпоряджень міського голови щодо звільнення позивача та встановлено преюдиційні факти щодо рішення XXX сесії міської ради VII скликання від 13.12.2018 № 1367, тому на думку суду першої інстанції, без відомостей, які зазначені в мотивувальній та резолютивній частині цього рішення, встановити незаконність оскаржуваного у цій справі розпорядження для позивача було б неможливим.
11. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 позовні вимоги у цій справі задоволено повністю, визнане протиправним та скасоване розпорядження Ужгородського міського голови від 28.09.2020 № 148-р «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади першого заступника міського голови у зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників. Поновлено ОСОБА_1 на посаді з якої його звільнено, з 29.09.2020.
11.1. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване розпорядження від 28.09.2020 №148-р є протиправним, оскільки позивача було звільнено з грубим порушенням норм трудового законодавства, зокрема з порушенням порядку звільнення в частині повідомлення позивача про наступне вивільнення та пропозиції іншої посади, яка була вакантна на момент звільнення останнього. 
11.2. Суд першої інстанції наголосив, що відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2021 № 2493-III (далі - Закон № 2493-III) посада заступника міського голови не відноситься до перерахованих посад в Регламенті Ужгородської міської ради VII скликання, затвердженого рішенням цієї ради від 18.03.2016 № 205, звільнення з яких здійснюється міським головою, оскільки є виборною посадою, на яку обираються особи або затверджуються відповідною радою, а згідно з відповіддю на запит позивача від 21.12.2020 без номеру, рішення про звільнення позивача з посади першого заступника міського голови Ужгородською міською радою не приймалося.
11.3. Суд цієї інстанції врахував, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у справі № 260/216/20, у якій предметом оскарження було розпорядження міського голови про звільнення позивача з посади з аналогічних підстав, попередньо встановлено, а отже не потребує додаткового доказування той факт, що скорочення чисельності і штату працівників ради фактично не відбулося (навпаки штатних одиниць збільшено на 38), а на момент звернення із цим позовом до суду в штаті Ужгородської міської ради наявні посади п`яти заступників міського голови, що на дві посади більше, ніж на момент звільнення позивача.
11.4. За висновком цього суду саме по собі скорочення посади першого заступника міського голови не може вплинути на правильність вирішення цього спору, оскільки судом встановлено, що позивача звільнено з посади з порушенням трудового законодавства, адже підстава його звільнення вимагає дотримання певної процедури та гарантій при звільненні (статті 40, 42, 49-2 КЗпП).
11.5. На підставі наведеного, суд першої інстанції вирішив, що оскаржуване розпорядження міського голови не відповідає вимогам закону, видане поза межами його компетенції, з перевищенням повноважень, а тому порушує права позивача та підлягає скасуванню.
11.6. Обираючи спосіб ефективного відновлення порушеного права позивача, суд цієї інстанції дійшов висновку, що останнього необхідно поновити на посаді першого заступника міського голови Ужгородської міської ради, тобто на посаді, з якої його протиправно звільнено.
12. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2021 рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 змінено, шляхом доповнення його в частині мотивів поновлення строку звернення до суду. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
12.1. Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін в частині скасування оскаржуваного розпорядження, суд апеляційної інстанції фактично погодився із мотивами суду першої інстанції про його протиправність як такого, що видане поза межами компетенції міського голови та з перевищенням його повноважень.
12.2. Так, суд апеляційної інстанції підкреслив, що в пункті 10 частини четвертої статті 42 Закону України "Про місцеве самоврядування", пункті 34.11.10 статті 34 Регламенту Ужгородської міської ради VII скликання, затвердженого рішенням Ужгородської міської ради від 18.03.2016 № 205, передбачено право міського голови на звільнення лише з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів рад. Водночас відповідно до частини 1 статті 3 Закону № 2493-III посада заступника міського голови до перерахованих в регламенті посад, звільнення з яких відноситься до компетенції міського голови не відноситься, оскільки є виборною посадою, на яку обираються особи або затверджуються відповідною радою.
12.3. А тому, на думку цього суду, питання звільнення першого заступника міського голови із займаної посади повинне вирішуватися за аналогією призначення - депутатами шляхом голосування саме на сесії Ужгородської міської ради, які рішенням І сесії VII скликання Ужгородської міської ради від 26.11.2015 №4 затвердили призначення позивача на посаду першого заступника міського голови.
12.4. У підсумку суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що питання звільнення першого заступника міського голови мало бути вирішено шляхом голосування депутатами ради на сесії за встановленою законом процедурою.
12.5. Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо недотримання позивачем місячного строку звернення до суду із цим позовом, суд апеляційної інстанції зазначив, що в оскаржуваному рішенні від 09.06.2021 суд першої інстанції не надав оцінки наявності підстав для поновлення такого строку, а ухвала Закарпатського окружного адміністративного суду від 09.06.2021, якою відмовлено Ужгородській міській раді у клопотанні про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду, не підлягає оскарженню окремо,  а тому дійшов висновку, що викладені у ній мотиви суду першої інстанції щодо дотримання позивачем такого строку підлягають оцінці при розгляді апеляційної скарги на рішення суду, яким спір вирішено по суті.
12.6. Суд апеляційної інстанції вказав на помилковість висновків суду першої інстанції, що строк звернення до суду із цим позовом визначений у частині другій статті 122 КАС України (шість місяців, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів), позаяк спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку із звільненням позивача з публічної служби, а тому на спірні правовідносини поширюються положення частини п`ятої статті 122 КАС України, якими     встановлено місячний строк звернення до суду.
12.7. Суд цієї інстанції зауважив, що позивач ознайомився із оскаржуваним розпорядженням від 28.09.2020 про звільнення його з посади - 30.09.2020, а отже саме цього дня дізнався про порушення його прав або охоронюваних законом інтересів і саме з цього моменту розпочався перебіг строку для оскарження вказаного розпорядження в судовому порядку, проте ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом про його оскарження лише 15.01.2021, тобто з пропуском місячного строку звернення до суду. 
12.8. При цьому, суд цієї інстанції погодився із доводами апеляційної скарги відповідача про безпідставність аргументів ОСОБА_1 , згідно яких про своє порушене право позивач дізнався із постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2020 у справі № 260/216/20, позаяк ця справа немає преюдиційного значення для вирішення питання щодо законності оскаржуваного розпорядження у справі № 260/192/21.
12.9. Поряд із цим, суд апеляційної інстанції врахував, що позивач у позовній заяві та під час апеляційного розгляду справи скористався своїм правом заявити про поновлення пропущеного строку звернення до суду, зокрема до суду апеляційної інстанції він надав довідку Ужгородського міського центру первинної медико-санітарної допомоги №96 від 20.09.2021, згідно якої ОСОБА_1 з 10 жовтня по 24 жовтня 2020 року перебував на самоізоляції у зв`язку з контактом з підтвердженим хворим на COVID 19.
12.10. Приймаючи до розгляду додаткові пояснення позивача про наявність інших поважних причин пропуску строку звернення до суду та надаючи оцінку поданим ним на підтвердження цих обставин доказам, суд апеляційної інстанції погодився із аргументами ОСОБА_1 , що своєчасно звернутися до суду йому перешкоджала складна епідеміологічна ситуація у регіоні,  хвороба останнього, яка відносить його до категорії значного ризику, а також перебування позивача на самоізоляції у зв`язку зі спілкуванням з хворими людьми. 
12.11. Суд цієї інстанції дійшов висновку, що вказана обставина об`єктивно перешкоджала позивачу реалізувати своє право на звернення до суду, оскільки ускладнювала можливість отримання у цей період юридичної допомоги, збору документів, складання позову, тощо, а тому дійшов до висновку про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з поважних причин і є підстави для його поновлення, а отже рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині поновлення строку звернення до суду із врахуванням викладених вище висновків.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
13. Від Ужгородської міської ради до Верховного Суду (далі - Суд) 16.05.2022 надійшла касаційна скарга, де скаржник просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2021, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
14. Ця касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
14.1. В обґрунтування підстав касаційного оскарження за цим пунктом скаржник указує, що судом апеляційної інстанції не було враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28.02.2020 у справі № 520/3678/19 щодо застосування частини третьої статті 123 КАС України.
14.2. За твердженнями скаржника суд апеляційної інстанції не мав повноважень вирішувати питання поважності підстав пропуску позивачем строку звернення до суду, а також робити висновки щодо наявності підстав для його поновлення, оскільки такі повноваження, як уважає скаржник, належать виключно суду першої інстанції.
14.3. Скаржник зауважує, що в суді першої інстанції в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач посилався на преюдиційні факти, встановлені рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2020 у справі № 260/216/20, повний текст якого надіслано позивачу 18.12.2020, з дати отримання якого, як він уважав, почався перебіг місячного строку звернення до суду, натомість в суді апеляційної інстанції позивач зазначив зовсiм iншi пiдстави, нiж зазначав у своєму позові, а саме пояснив причини пропущеного строку своїм незадовільним станом здоров`я, хоча таких доказів в суді першої інстанції позивач не надавав і такими підставами не обґрунтовував поважність причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом.
14.4. На переконання скаржника, позивач ані у позовній заяві ані під час апеляційного перегляду справи не навів поважних причин, які перешкоджали своєчасному зверненню до суду із цим позовом, що свідчить про наявність підстав для залишення позову без розгляду. 
14.5. Також в обґрунтування підстав касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник зазначає, що при вирішенні спірних правовідносин судами попередніх інстанцій не враховано висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, викладені у постановах від 31.01.2018 у справі № 2а/1711/1317/11, від 22.10.2019 у справі № 180/855/16-а (2-а/180/3/17), від 26.02.2020 у справі №440/3602/18, від 26.04.2020 у справі № 356/1163/15-а щодо застосування статті 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) в частині поновлення позивача на публічній службі та від 28.02.2020 у справі № 520/3678/19 щодо застосування частини третьої статті 123 КАС України.
14.6. За доводами цієї касаційної скарги стверджується, що норми статті 51 Закону № 280/97-ВР, виключають можливість, пiсля формування нового складу виконавчого комітету ради, поновлення на роботі особи, яка здiйснювала повноваження на посаді заступника мiського голови при попередньому скликанні міської ради. Такий висновок, як зазначає скаржник, кореспондує висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду, викладеному у вищевказаних постановах.
14.7. На переконання скаржника, суди попередніх інстанцій не врахували ту обставину, що позивач обирався на посаду першого заступника міського голови Ужгородською міською радою VII скликання, а станом на час звернення до суду із цим позовом обрана i здійснює свої повноваження Ужгородська міська рада VIII скликання. Оскільки виконавчий комітет Ужгородської міської ради VIII скликання сформований 08.12.2020, що підтверджується рішенням I сесії цієї ради від 08.12.2020 № 6 «Про утворення виконавчого комітету Ужгородської міської ради VIII скликання», то вказаний юридичний факт виключає поновлення позивача на посаді першого заступника міського голови.
14.8. Тобто, на думку скаржника, навiть у разі встановлення судами порушення законодавства при звільненні позивача у зв`язку із скороченням його посади через недотримання процедури вивільнення, то поновлення його на роботі є неможливим, позаяк виконавчий комітет мiської ради припинив свої повноваження.
14.9. Касатор уважає, що фактично суд перебрав на себе дискреційні повноваження Ужгородської міської ради VIII скликання, поновивши позивача на посаді заступника міського голови поза межами строку його повноважень, за відсутності рішення такої ради про його затвердження на цій посаді. 
15. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25.07.2022 відкрите касаційне провадження №К/990/11831/22 за вищевказаною касаційною скаргою.
16. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 10.03.2023 закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження без виклику учасників за наявними у справі матеріалами.
Позиція інших учасників справи
17. Від ОСОБА_1 16.08.2022 до Суду надійшов відзив на касаційну скаргу відповідача, де позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. 
17.1. В обґрунтування цього відзиву посилається на те, що рішенням суду першої інстанції встановлено факт незаконного звільнення позивача, оскільки звільнення заступників міського голови можливе лише за рішенням колегіального органу - рішенням сесії Ужгородської міської ради. За доводами позивача ці обставини вже досліджувалися судом у справі № 260/216/20 та постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2020 було встановлено перевищення повноважень міським головою при звільненні позивача. Відтак, на його переконання, це є преюдиціальним фактом, який не потребував доказування в суді апеляційної інстанції у ході розгляду апеляційної скарги відповідача у справі № 260/1921/21.
17.2. Позивач указує на неможливість застосування статті 51 Закону 280/97-ВР у спірних правовідносинах як на тому наполягає відповідач, оскільки вказана норма матеріального права поширюється виключно на членів виконавчого комітету міської ради, а матеріали справи не містять доказів того, що позивач був членом означеного комітету, натомість він є посадовою особою органу виконавчої влади. Свою чергою, відповідно до статті 20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 № 2493-III перевибори сільських, селищних, міських голів, зміна керівників органів місцевого самоврядування не є підставою для припинення служби посадовими особами виконавчих органів рад, їх секретаріатів, крім працівників патронатної служби.
17.3. Заперечень щодо тверджень відповідача у касаційній скарзі про пропуск ОСОБА_1 місячного строку звернення до суду із цим позовом та неповажність наведених ним причин в обґрунтування підстав для поновлення цього строку, що має наслідком залишення судом позову без розгляду, відзив на касаційну скаргу не містить. 
17.4. У додаткових поясненнях, які надійшли до Суду 21.10.2022, ОСОБА_1 просить взяти до уваги ту обставину, що судовими рішеннями у справах № 260/7673/22 та 260/2264/22 встановлено факт грубого порушення чинного законодавства відповідачем, а саме невиконання рішення суду у справі № 260/192/21 впродовж понад 16 місяців, яким позивача було поновлено на посаді першого заступника міського голови, та підтверджено законність і обґрунтованість рішення суду першої та апеляційної інстанції у справі № 260/192/21.
Позиція Верховного Суду
Джерела права, оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи.
18. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
19. У цій справі спірні правовідносини виникли у зв`язку із проходженням позивачем публічної служби, а саме у зв`язку із його звільненням розпорядження Ужгородського міського голови № 148-р від 28.09.2020 з посади першого заступника міського голови у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників. 
20. Основні аргументи Ужгородської міської ради під час розгляду цієї справи у судах попередніх інстанцій, як і в касаційній інстанції зводяться до пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду із цим позовом, який визначено у частині п`ятій статті 122 КАС України.
21. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права при вирішенні питання дотримання позивачем строків звернення до суду із цим позовом та неправильної оцінки поважності причин пропуску такого строку, колегія суддів виходить із такого.
22. Відповідно до частини першої статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
23. Згідно з частиною першою статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
24. Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
25. Частиною п`ятою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
26. Зі змісту наведених норм слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
27. При цьому, законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
28. Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
29. День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
30. Незвернення до суду з адміністративним позовом за захистом свої прав через неналежне використання своїх процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.
31. Наслідки пропуску строку звернення до суду визначені статтею 123 КАС України.
32. Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
33. Системний аналіз положень статті 123 КАС України дає підстави для висновку, що передумовою настання відповідних наслідків для позивача у спірних правовідносинах є надання можливості останньому скористатися правом подати заяву, в якій вказати інші причини поважності пропущеного строку, ніж ті, які були зазначені в первинній заяві про поновлення строку у разі визнання їх судом неповажними.
34. У постанові від 05.02.2020 у справі № 9901/425/19 Велика Палата Верховного суду зазначила, що у випадку, коли особа вважає, що її права при прийнятті, проходженні або звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.
35. Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. 
36. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.
37. Стосовно тверджень касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права в частині наявності повноважень оцінки дотримання позивачем строку звернення до суду із цим позовом та поважності причин пропуску такого строку, колегія суддів зауважує, що доводи апеляційної скарги відповідача стосувалися саме означеного питання та незгоди із ухвалою суду першої інстанції від 09.06.2021, якою відмовлено у задоволенні клопотання Ужгородської міської ради про залишення позову без розгляду.
38. Своєю чергою відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
39. При цьому, суд апеляційної інстанції врахував, що ухвала Закарпатського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 щодо непорушення ОСОБА_1 строку звернення до суду не підлягає оскарженню окремо, а тому дійшов правильного висновку, що викладені у ній висновки суду першої інстанції підлягають оцінці при розгляді апеляційної скарги на рішення суду, яким спір вирішено по суті.
40. Щодо висновків суду апеляційної інстанції в частині оцінки наявності поважних причин з яких позивач пропустив строк звернення до суду із цим позовом, колегія суддів зауважує про таке.
41. Суд першої інстанції відкриваючи провадження у цій справі уважав, що шестимісячний строк звернення до суду із цим позовом, визначений частиною другою статті 122 КАС України, позивачем не пропущено про що він зазначив в ухвалі від 09.06.2021 вирішуючи клопотання відповідача про залишення позову без розгляду. Ці висновки суду ґрунтувалися на тому, що строк звернення до суду для позивача розпочався із дати його ознайомлення із постановою суду апеляційної інстанції у справі № 260/216/20, а тому позивач його не пропустив. 
42. Урахувавши пояснення позивача, наведені ним у позовній заяві, згідно яких він очікував вирішення судом його позову у справі № 260/216/20, де ОСОБА_1 оскаржував попередні розпорядження від 19.11.2019 № 219-р та від 24.12.2019 № 244-р про його звільнення з аналогічних підстав, та у якій встановлено преюдиційні факти, які мають вирішальне значення для цієї справи, суд першої інстанції зазначив, що без відомостей, які зазначені в мотивувальній та резолютивній частині рішення у справі № 260/216/20, встановити незаконність оскаржуваного розпорядження у цій справі для позивача було б неможливим. 
43. При цьому, як зазначив суд першої інстанції, строк звернення до суду із цим позовом визначений частиною другою статті 122 КАС України згідно якої для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
44. Своєю чергою суд апеляційної інстанції непогодився із висновком суду першої інстанції щодо дотримання позивачем строку звернення до суду і зазначив про безпідставність вищевказаних висновків, оскільки до спірних правовідносин підлягають застосуванню строки, визначені частиною п`ятою статті 122 КАС України, якою встановлено місячний строк для такого звернення, позаяк спір у цій справі стосується проходження позивачем публічної служби.
45. Установивши, що позивач ознайомився із оскаржуваним розпорядженням 30.09.2020, суд апеляційної інстанції констатував, що саме цього дня ОСОБА_1 дізнався про порушення його прав або охоронюваних законом інтересів, а тому з цього моменту розпочався перебіг строку для оскарження вказаного вище розпорядження в судовому порядку.
46. Колегія суддів погоджується із цим висновком суду апеляційної інстанції, який на основі вказаних вище обставин правильно зазначив, що до спірних правовідносин застосовується строк, визначений положеннями частини п`ятої статті 122 КАС України.
47. Мотивованим є і висновок суду апеляційної інстанції щодо безпідставності посилань ОСОБА_1 про початок обрахунку такого строку з дати отримання ним постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2020 у справі № 260/216/20 після ознайомлення зі змістом якої позивач почав уважати, що оскаржуваним розпорядженням порушено його права та інтереси. 
48. У цьому аспекті варто також зауважити, що місячний строку звернення до суд, визначений частиною п`ятою статті 122 КАС України, обчислюється саме з дня, коли особа    дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, а не з дня коли особа почала уважати, що її права порушені.
49. Окрім того, преюдиційне значення судових рішень у інших справах не впливає на обчислення строку звернення до суду із позовом.
50. Поряд із цим суд апеляційної інстанції врахував ту обставину, що позивач у позовній заяві та під час апеляційного розгляду справи скористався своїм правом заявити про поновлення пропущеного строку звернення до суду, зокрема до суду апеляційної інстанції позивач надіслав пояснення із зазначенням інших поважних причин пропуску строку звернення до суду.
51. У поясненнях надісланих до суду апеляційної інстанції позивач зазначив, що з 10.10.2020 по 24.10.2020, а також у листопаді-грудні 2020 року він перебував на самоізоляції у зв`язку із контактом з підтвердженим випадком COVID-19. Посилався, що він входить до категорії осіб, які перебувають у групі ризику важкого перебігу корановірусної інфекції, окрім того серед членів родини позивача також є особи, віднесені до цієї категорії. На підтвердження вказаних обставин позивач надав суду апеляційної інстанції довідку Ужгородського міського центру первинної медико-санітарної допомоги №96 від 20.09.2021, що ОСОБА_1 з 10.10. по 24.10.2020  перебував на самоізоляції у зв`язку з контактом з підтвердженим хворим на COVID 19.
52. Оцінивши наведені позивачем доводи в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду та подані ним докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вказані вище обставини об`єктивно перешкоджали йому реалізувати своє право на звернення до суду, оскільки ускладнювали можливість отримання у цей період юридичної допомоги, збору документів, складання позову, тощо.
53. Надаючи оцінку висновку суду апеляційної інстанції про поважність інших причин пропуску строку звернення до суду, наведених позивачем у суді апеляційної інстанції, Суд враховує, що поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.
54. Частина друга статті 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
55. Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду.
56. Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
57. Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулася до суду.
58. Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.
59. Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання позовної заяви здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду із позовом.
60. Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин їх недотримання - вони повинні бути поважними, реальними або, непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду.
61. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
62. Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
63. Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
64. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
65. Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.
66. Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій. Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
67. Установлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
68. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
69. З приводу висновків суду апеляційної інстанції щодо обставини перебування позивача на самоізоляції варто зазначити, що дотримання протиепідемічних заходів є важливим, та сприяє непоширенню коронавірусної інфекції, однак вказане не позбавляє можливості звернення до суду. Через карантинні обмеження держава почала активно забезпечувати можливість осіб звернення до державних органів та судів альтернативними методами, а саме за допомогою підсистеми «Електронний суд», крім того, залишилася можливість направити позовну заяву засобами поштового зв`язку.
70. Так, КАС України передбачено можливість подання позовної заяви до адміністративного суду як у письмовій, так і в електронній формах; при цьому, у електронній формі позов може бути поданий виключно з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Отже, позивач мав змогу подати позов в електронній формі за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. При цьому, позивач не був позбавлений можливсті звернутися за правовою допомогою з метою захисту його порушених прав у суді.
71. Своєю чергою, доводи суду апеляційної інстанції про перебування на самоізоляції майже протягом трьох місяців, як обставини, яка перешкоджала позивачу своєчасно звернутися до суду із цим позовом, свідчать лише про їх формальне зазначення та не підтверджують наявності саме об`єктивної неможливості своєчасно звернутися до суду.
72. Верховний Суд зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 затверджено Порядок проведення протиепідемічних заходів, пов`язаних із самоізоляцією осіб (далі - Порядок).
73. Цим Порядком визначаються порядок та підстави для проведення протиепідемічних заходів, пов`язаних із самоізоляцією осіб, які можуть сприяти поширенню інфекційних хвороб або входять до групи ризику щодо ускладненого перебігу або настання летальних випадків гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
74. Відповідно до пункту другого Порядку самоізоляція здійснюється з метою запобігання поширенню на території України COVID-19 та зменшення кількості хворих з тяжким перебігом COVID-19.
75. Згідно з пунктом 4 Порядку з метою протидії поширенню COVID-19 використовується відповідна система.
76. Відповідно до пункту 8 цього Порядку у разі призначення зобов`язання щодо самоізоляції до системи вноситься інформація про: прізвище, ім`я, по батькові особи; стать; дату народження; визначене особою місце самоізоляції (у разі ненадання особою відомостей про місце самоізоляції місцем самоізоляції вважається зареєстроване місце проживання особи); зареєстроване місце проживання особи; засоби зв`язку (номер телефону); місце роботи, навчання, дитячий заклад та їх адреси; можливість забезпечувати піклування за особою; стан здоров`я (зокрема про перебіг симптомів COVID-19, результати досліджень за методом полімеразної ланцюгової реакції, чи госпіталізовано пацієнта); контактних осіб (за наявності); строк самоізоляції.
77. Водночас, позивач надав довідку, яка підтверджує його звернення до лікаря для оформлення його перебування на самоізоляції відповідно до вимог чинного законодавства лише за період з 10.10.2020 по 24.10.2020. 
78. Варто також зазначити, що погоджуючись із доводами позивача про необхідність дотримання ним карантинних обмежень та перебування на самоізоляції, як обставини, яка перешкоджала своєчасно реалізувати йому своє право на звернення до суду із цим позовом, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що ці обставини не завадили при цьому ОСОБА_1 брати безпосередню участь у розгляді справи № 260/216/20, який відбувся 02.12.2020 в суді апеляційної інстанції, що слідує із змісту постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду у цій справі.
79. Матеріали справи не містять будь-яких доказів, що позивач протягом часу з якого ознайомився із оскаржуваним розпорядженням вчиняв чи принаймні намагався вчиняти дії з метою своєчасного оскарження розпорядження відповідача, і що ці дії були пов`язані із готуванням до звернення до суду із підтвердженням відповідними доказами, та не наводив таких доводів ані під час звернення із позовом до суду першої інстанції, ані під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції до моменту отримання судового рішення у справі № 260/216/20. 
80. Окрім того, суд апеляційної інстанції не врахував, що у позовній заяві, обґрунтовуючи підстави поновлення строку звернення до суду, ОСОБА_1 стверджував, що він уважав передчасним оскарження розпорядження від 28.09.2020 № 148-р у цій справі допоки Восьмим апеляційним адміністративним судом не буде розглянуто справу № 260/216/20 у якій, на його думку, судом було встановлено преюдиційні факти, що мають значення для вирішення питання щодо законності цього розпорядження. 
81. Вочевидь зі змісту цих пояснень слідує, що ОСОБА_1 не мав наміру вчиняти будь-які дії щодо оскарження розпорядження від 28.09.2020 № 148-р позаяк очікував результатів розгляду справи № 260/216/20, що дає підстави для висновку про відсутність об`єктивно непереборних та пов`язаних із дійсно істотними перешкодами чи труднощами обставин, які перешкоджали своєчасному зверненню позивача до суду із цим позовом, оскільки у нього існувала об`єктивна можливість та ніщо правдиво йому не заважало реалізувати своє право на оскарження розпорядження відповідача у встановлений законом строк, але він цього не зробив.
82. Зрештою оцінка змісту обставин справи, хронології та послідовності дій позивача перед зверненням до суду свідчать про те, що цей строк був пропущений через відсутність його зусиль, особливо з огляду на встановлену судом реальну обізнаність про прийняте відповідачем оскаржуване розпорядження про його звільнення.
83. Враховані судом апеляційної інстанції доводи, якими позивач доводив наявність інших поважних причин пропуску строку звернення до суду під час апеляційного розгляду справи та які, на думку цього суду, об`єктивно перешкоджали йому реалізувати своє право на звернення до суду, спростовуються його позицією неведеною у позовній заяві щодо обставин пропуску такого строку та вказують на її непослідовність та суперечність.
84. А тому висновки суду апеляційної інстанції про існування в позивача об`єктивних перешкод для звернення до суду є необґрунтованими, адже за наявності наміру поновити порушені права ОСОБА_1 не був позбавлений можливості вчасно оскаржити прийняте відповідачем розпорядження про його звільнення.
85. Варто також зауважити, що у відзиві на касаційну скаргу доводів на спростування тверджень Ужгородської міської ради про неповажність наведених у позовній заяві та в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 причин пропуску строку звернення до суду, позивач не наводить.
86. З урахуванням установлених обставин справи, часу, що минув, а також пропорційності та юридичної визначеності, колегія суддів доходить висновку, що суд апеляційної інстанції дійшов передчасних висновків, що обставини перебування позивача  на самоізоляції у період із 10.10.2020 по 24.10.2020 об`єктивно перешкоджали йому у подальшому реалізувати своє право на звернення до суду впродовж майже двох місяців.
87. Окрім того, приймаючи пояснення позивача щодо наявності інших причин пропуску строку звернення до суду та надаючи оцінку цим причинам на предмет їх поважності, суд апеляційної інстанції поза увагою залишив ту обставину, що ОСОБА_1 про наявність вищеозначених обставин суду першої інстанції не повідомляв, відповідних доказів до цього суду не подавав та ці доводи не були предметом оцінки суду першої інстанції.
88. Водночас відповідно до частини першої статті 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
89. Своєю чергою позивач не навів аргументів щодо неможливості подання до суду першої інстанції пояснень стосовно наявності інших поважних причин пропуску строку звернення із позовом разом із відповідними доказами, а суд апеляційної інстанції прийняв ці пояснення, однак без дослідження обставин на предмет об`єктивної неможливості їх подання до суду першої інстанції.
90. Таким чином, колегія суддів погоджується із доводами касаційної скарги, що вказане позбавляло суд апеляційної інстанції права для виходу за межі апеляційного перегляду, визначеного статтею 308 КАС України, та здійснювати перевірку й оцінку обставин та доказів поважності підстав пропуску строку звернення до суду, які не були предметом оцінки суду першої інстанції.
91. Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що як суд першої інстанції так і суд апеляційної інстанції допустили порушення норм процесуального права в частині вирішення питання дотримання позивачем строку звернення до суду та необґрунтованого поновлення такого строку без наявності на те поважних причин, що не залежали від волевиявлення особи, яка звертається до суду із позовом, та пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду.
92. Згідно з частиною першою статті 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
93. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу, якими передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
94. Зважаючи на те, що судом після відкриття провадження у справі установлено порушення позивачем місячного строку звернення до суду без поважних причин пропуску такого строку, колегія суддів констатує, що оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню, а позовна заява ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, залишенню без розгляду.
95. Поряд із цим, Суд зазначає, що залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду адміністративним судом справи без прийняття рішення суду в зв`язку з виявленням обставин, які перешкоджають її розгляду, але можуть бути усунуті в майбутньому. При цьому, у цьому випадку оцінка судом спірних правовідносин не здійснюється.
96. Щодо інших доводів касаційної скарги Ужгородської міської ради про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права при вирішенні питання поновлення позивача на посаді та неврахуванні при вирішенні вказаної позовної вимоги висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у справах цієї категорії, то з огляду на те, що колегія суддів дійшла висновку про залишення позову без розгляду, подальша правова оцінка таких доводів у цьому випадку не матиме юридичного значення.
97. З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 240, 341, 345, 349, 354, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Ужгородської міської ради задовольнити частково.
2. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 260/192/21 скасувати.
3. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі - залишити без розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

Судді	Л.О. Єресько  А.Г. Загороднюк   В.М. Соколов