ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2022 р. 	Справа № 520/2002/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2022, головуючий суддя І інстанції: Котеньов О.Г.,  по справі № 520/2002/22
за позовом                 ОСОБА_1  
до                Харківського національного університету Повітряних Сил імені І. Кожедуба                        
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі за текстом – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба (далі за текстом – ХНУ ПС імені І. Кожедуба, відповідач), у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, яка полягає у незастосуванні при встановленні та обчисленні ОСОБА_1 надбавки за науковий ступінь кандидат наук і надбавки за вчене звання починаючи з 01.03.2018 по 15.10.2019 включно положення ч. 2 ст. 59 Закону України "Про вищу освіту";
- зобов`язати Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 01.03.2018 по 15.10.2019 доплату за науковий ступінь кандидат наук – 15 % від посадового окладу та доплату за вчене звання – 25 % від посадового окладу з урахуванням положення ч. 2. ст. 59 Закону України "Про вищу освіту";
- зобов`язати Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба нарахувати та виплатити ОСОБА_1 частину недоплачених видів грошового забезпечення та грошової допомоги при звільненні з урахуванням доплати за науковий ступінь кандидата наук – 15 % від посадового окладу та доплати за вчене звання – 25 % від посадового окладу відповідно до положення ч. 2 ст. 59 Закону України "Про вищу освіту".
В обґрунтування позовних вимог послався на протиправну бездіяльність відповідача щодо не застосування при встановленні та обчисленні ОСОБА_1 надбавки за науковий ступінь кандидат наук і надбавки за вчене звання починаючи з 01.03.2018 по 15.10.2019 положень ч. 2 ст. 59 Закону України "Про вищу освіту", якими розмір вказаних надбавок встановлений на рівні 15 % та 25 %. Вважає, що протиправне нарахування спірних надбавок лише у розмірі 5% від посадового окладу, як це передбачено постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704 та наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» призвело до недоотримання позивачем частини заробітної плати та належних при звільненні виплат.
Стверджує, що оскільки позивач проходив військову службу на посаді старшого наукового співробітника науково-дослідного відділу наукового центру Повітряних Сил ХНУ ПС імені І. Кожедуба до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про вищу освіту», як спеціального нормативно-правового акту, який регулює, зокрема, оплату праці працівників вищих навчальних закладів, і який, окрім цього, має вищу юридичну силу, порівняно з постановою Кабінету Міністрів України.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2022 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що Міністерство оборони України та Кабінет Міністрів України, як органи, до сфери управління яких належить ХНУ ПС імені І.Кожедуба, не наділені законодавством (зокрема, Законом України «Про вищу освіту») повноваженнями визначати матеріальне забезпечення науково-педагогічних працівників, а тому вимоги постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704 та наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» не розповсюджуються на науково-педагогічний склад ХНУ ПС імені І. Кожедуба, до якого відноситься позивач. Вважає, що норми вказаних постанови та наказу поширюються лише на військовослужбовців, які мають відповідні науковий ступінь і вчене звання, у той час як на тих військовослужбовців, які проходять службу у вищих військових навчальних закладах і мають відповідні науковий ступінь і вчене звання, поширюються норми Закону України «Про вищу освіту».
Позивач також подав заяву щодо розподілу судових витрат, у якій просив стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 4000 грн у суді першої інстанції та в розмірі 3000 грн у суді апеляційної інстанції.
В обґрунтування заяви послався на те, що розмір гонорару адвоката за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції фіксований і не змінюється в залежності від обсягу послуг та потраченого адвокатом часу. Посилається, при цьому, на висновки Верховного Суду у постанові від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19, згідно з якими у разі встановлення умовами договору про надання правової допомоги фіксованого розміру гонорару адвоката, обсяг послуг та часу, витраченого адвокатом, є визначеним, а тому немає необхідності подавати суду детальний опис робіт, виконаних адвокатом.
Представник відповідача правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом – КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді старшого наукового співробітника науково-дослідного відділу (розвитку полігонної бази та забезпечення навчань з бойовою стрільбою) наукового центру Повітряних Сил ХНУ ПС імені І. Кожедуба та з 15.10.2019 звільнений і виключений зі списків особового складу університету та з усіх видів забезпечення.
Відповідно до довідки від 24.12.2021 № 350/176/100-689/2713-1 ХНУ ПС імені І. Кожедуба встановив та виплачував позивачу надбавку за науковий ступінь кандидата наук – 5 % від посадового окладу та за вчене звання старшого дослідника – 5 % від посадового окладу.
Позивач звернувся до ХНУ ПС імені І. Кожедуба з заявою про здійснення нового розрахунку розміру доплати за науковий ступінь та вчене звання у розмірі 15 % посадового окладу та 25 % посадового окладу відповідно та здійснення перерахунку і виплати частини недоплаченого грошового забезпечення (щомісячні, додаткові види грошового забезпечення) та грошової допомоги при звільненні з 01.03.2018 відповідно до Закону України «Про вищу освіту».
Листом від 24.12.2021 № 350/176/100-689/2713 ХНУ ПС імені І. Кожедуба повідомив про відсутність підстав для перерахунку та виплати доплати за науковий ступінь, вчене звання та виплати недоплаченої частини грошового забезпечення та грошової допомоги при звільненні позивача.
Вважаючи протиправним застосування відповідачем під час нарахування грошового забезпечення положень постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704, замість ч. 2 ст. 59 Закону України "Про вищу освіту", як нормативно-правового акту, що має вищу юридичну силу, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для застосування відповідачем Закону України "Про вищу освіту" при нарахуванні доплати за науковий ступінь і вчене звання позивачу, оскільки вказаний закон не розповсюджується на військовослужбовців, яким є ОСОБА_1 , а нормативно-правовими актами, які належить застосовувати до спірних правовідносин є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанова Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007 № 1294, постанова Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704, на підставі яких відповідач правомірно розрахував указані надбавки позивачеві.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що суперечності у правовому регулюванні між положеннями ч. 2 ст. 59 Закону України «Про вищу освіту» та приписами постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704 у межах цього спору відсутні, адже вказані нормативно-правові акти регулюють різні за своєю правовою природою кола правовідносин.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували, зокрема, на військовій службі, визначені Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ (далі за текстом – Закон № 2262).
Держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
Військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби (ч. 1 ст. 2 Закону № 2262).
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про вищу освіту» № 1556від 01.07.2014 (далі за текстом – Закон № 1556) законодавство України про вищу освіту базується на Конституції України і складається із законів України Про освіту, Про наукову і науково-технічну діяльність, цього Закону та інших нормативно-правових актів, міжнародних договорів України, укладених в установленому законом порядку.
Виходячи зі змісту п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 1556-VII вищий військовий навчальний заклад (заклад вищої освіти із специфічними умовами навчання) – це заклад вищої освіти державної форми власності, який здійснює на певних рівнях вищої освіти підготовку курсантів (слухачів, студентів), ад`юнктів для подальшої служби на посадах офіцерського (сержантського, старшинського) або начальницького складу з метою задоволення потреб Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, центральних органів виконавчої влади із спеціальним статусом, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.
Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону № 1556-VII державні органи, до сфери управління яких належать вищі військові навчальні заклади (заклади вищої освіти із специфічними умовами навчання), військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, мають право своїми актами встановлювати особливі вимоги до: 1) управління відповідним вищим військовим навчальним закладом (закладом вищої освіти із специфічними умовами навчання), військовим навчальним підрозділом закладу вищої освіти; 2) діяльності та повноважень вченої ради; 3) кандидатів на посади керівників відповідних вищих військових навчальних закладів (закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання), їх структурних підрозділів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти та порядку їх призначення; 4) практичної підготовки осіб, які навчаються у відповідних вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти;5) порядку заміщення вакантних посад командування і науково-педагогічних працівників; 6) реалізації прав і обов`язків наукових і науково-педагогічних працівників та осіб, які навчаються у вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 7) порядку відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення осіб, які навчаються у вищих військових навчальних закладах (закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання) чи військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти; 8) підготовки науково-педагогічних і наукових кадрів у військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти в аспірантурі (ад`юнктурі) та докторантурі відповідних закладів вищої освіти. Акти, передбачені у пунктах 6 і 7 цієї частини, затверджуються за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.
Таким чином, з аналізу наведених норм слідує, що законодавством передбачено створення вищих військових навчальних закладів (закладів вищої освіти зі специфічними умовами навчання). Особливістю їх правового статусу є те, що державні органи, до сфери управління яких належать вищі військові навчальні заклади, можуть встановлювати своїми актами особливі вимоги до окремих сфер діяльності таких закладів, до яких не відноситься визначення матеріального забезпечення науково-педагогічних працівників. Водночас, основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність таких закладів та яким передбачено гарантії науково-педагогічним, науковим, педагогічним та іншим працівникам закладів вищої освіти, в тому числі щодо матеріально-фінансового забезпечення, є Закон України «Про вищу освіту».
Частиною 2 статті 59 Закону № 1556-VII визначено, що науково-педагогічним, науковим і педагогічним працівникам закладів вищої освіти встановлюються доплати за науковий ступінь доктора філософії та доктора наук у розмірах відповідно 15 та 25 відсотків посадового окладу, а також за вчене звання доцент і старшого дослідника – 25 відсотків посадового окладу, професор – 33 відсотки від посадового окладу. Заклад вищої освіти може встановити більший розмір за рахунок власних надходжень.
Згідно з пп. 8 п. 2 розділу XV Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1556-VII після набрання чинності цим Законом науковий ступінь кандидата наук прирівнюється до наукового ступеня доктора філософії, а вчене звання старшого наукового співробітника – до вченого звання старшого дослідника.
Отже, вказаними нормами чітко передбачено встановлення доплат за науковий ступінь та за вчене звання безвідносно до того, чи є такий заклад вищим військовим навчальним закладом зі специфічними умовами навчання чи звичайним закладом вищої освіти.
Колегією суддів встановлено, що наказом Міністерства оборони України від 16.12.2021 3382 «Про затвердження Статуту Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба» затверджено Статут Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба.
Так, приписами п. 1.5 зазначеного Статуту передбачено, зокрема, що Університет є вищим військовим навчальним закладом (закладом вищої освіти із специфічними умовами навчання) державної форми власності, що перебуває у сфері управління Міністерства оборони України. 
З наведеного слідує, що Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, у якому позивач проходив військову службу на посаді старшого наукового співробітника науково-дослідного відділу (розвитку полігонної бази та забезпечення навчань за бойовою стрільбою) наукового центру Повітряних Сил, входить до мережі вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти.
Тобто, матеріальне забезпечення фахівця такого закладу має здійснюватися з урахуванням вимог, зокрема, статті 59 Закону № 1556-VII.
Разом з цим, обґрунтовуючи правомірність встановлення ОСОБА_1 доплати за науковий ступінь (кандидат наук) - 5% та надбавки за вчене звання - 5% відповідач послався на те, що грошове забезпечення позивача як військовослужбовця визначається відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704 (далі за текстом – Постанова № 704).
Так, пп. пп. 2, 3 п. 6 Постанови № 704 передбачено доплату за науковий ступінь доктора філософії (кандидата наук) або доктора наук з відповідної спеціальності, якщо діяльність за профілем відповідає науковому ступеню, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу в розмірі відповідно 5 і 10 відсотків посадового окладу та доплату за вчене звання військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу, які займають посади, пов`язані з педагогічною або науковою діяльністю і мають вчене звання доцента (старшого наукового співробітника), в розмірі 5 відсотків, професора – 10 відсотків посадового окладу. За наявності двох або більше вчених звань доплата встановлюється за одним (вищим) званням.
З наявної в матеріалах справи копії довідки ХНУ ПС імені І. Кожедуба про виплачене ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01.03.2018 по 15.10.2019 з зазначенням розміру доплати за науковий ступінь і вчене звання відповідно до постанови КМ України від 30.08.2017 № 704 від 21.12.2021 № 350/176/100-689/2713-1 вбачається, що розміри доплат за науковий ступінь і вчене звання встановлено на рівні 5 % посадового окладу кожна.
У той же час, як зазначено вище, до спірних правовідносин за участю позивача, як до науково-педагогічного працівника вищого військового закладу зі специфічними умовами навчання, мають застосовуватися приписи Закону України "Про вищу освіту", якими, зокрема ч. 2 ст. 59, установлено доплати за науковий ступінь у розмірах не менше ніж 15 відсотків посадового окладу та за вчене звання – 25 відсотків.
На переконання колегії суддів те, що позивач є військовослужбовцем та на нього поширюються правові гарантії, передбачені Законом України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не нівелює його право на отримання доплати за науковий ступінь у розмірі, що встановлений ст. 59 "Закону України "Про вищу освіту".
Колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо необхідності застосування до спірних правовідносин Постанови № 704, якою передбачено встановлення граничних розмірів надбавок, що підлягають нарахуванню та виплаті військовослужбовцям, оскільки по відношенню до науково-педагогічних працівників, які проходять службу в вищих військових навчальних закладах зі специфічними умовами навчання саме Закон №1556-VII є спеціальним та має застосовуватися при конкуренції правових норм.
Колегія суддів зауважує, що правила визначення доплати за науковий ступінь, установлені пп. 2 п. 6 постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" № 704 від 30.08.2017, поширюються на всіх військовослужбовців, які мають такі наукові ступені та вчені звання, у той же час для тих військовослужбовців, які проходять службу у вищих військових навчальних закладах, така доплата має встановлюватися з урахуванням мінімальних гарантій, що передбачені ст. 59 Закону № 1556-VII.
Крім того, установлення науково-педагогічним працівникам у залежності від виду навчального закладу різних розмірів наукових доплат за науковий ступінь розглядається судом як дискримінаційне ставлення до окремої категорії осіб, які маючи відповідні наукові ступені та звання та працюючи в закладах освіти зі специфічними умовами навчання, сфера діяльності яких урегульована Законом № 1556-VII, отримують доплати в менших розмірах, ніж працівники освіти, які працюють у вищий навчальних закладах освіти.
Частиною 3 статті 7 КАС України визначено, що у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Виходячи з наведених загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення розміру доплат за науковий ступінь та вчене звання у спірних правовідносинах слід застосовувати норму ч. 2 ст. 59 Закону № 1556, а не положення підзаконного акта – пп. пп. 2, 3 п. 6 Постанови № 704.
Враховуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що при визначенні надбавки за науковий ступінь та вчене звання позивачу необхідно застосовувати доплату за науковий ступінь (кандидат наук) у розмірі 15 % від посадового окладу та за вчене звання (старший науковий співробітник) – 25 % від посадового окладу відповідно до ч. 2 ст. 59 Закону № 1556-VII.
З огляду на викладене, незастосування відповідачем положень ч. 2 ст. 59 Закону України "Про вищу освіту" при встановленні та обчисленні ОСОБА_1 надбавки за науковий ступінь кандидат наук і надбавки за вчене звання та не нарахуванні позивачу з 01.03.2018 по 15.10.2019 доплати за науковий ступінь кандидата наук  у розмірі 15  % від посадового окладу та доплату за вчене звання  у розмірі 25  % від посадового окладу з урахуванням положень ч.  2. ст.  59 Закону України "Про вищу освіту" слід вважати протиправною бездіяльністю.
Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
З огляду на те, що обрахунок надбавок за науковий ступінь та за вчене звання позивачу за період з 01.03.2018 по 15.10.2019 було проведено відповідачем неправильно, грошове забезпечення, до якого входять і вказані надбавки, одноразова грошова допомога при звільненні, підлягають перерахунку та виплаті позивачу з урахуванням доплат за науковий ступінь кандидат наук - 15% від посадового окладу та за вчене звання - 25% від посадового окладу відповідно до положення ч. 2 ст. 59 Закону України "Про вищу освіту" за період з 01.03.2018 по 15.10.2018, що зумовлює задоволення позовних вимог в цій частині.
Наведене вище не було враховано судом першої інстанції, який не встановивши дійсний зміст спірних правовідносин, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідно до ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача – суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання ХНУ ПС імені І. Кожедуба нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 01.03.2018 по 15.10.2019 доплату за науковий ступінь кандидата наук – 15 % від посадового окладу та доплату за вчене звання – 25 % від посадового окладу з урахуванням положення ч. 2. ст. 59 Закону України "Про вищу освіту" та частину недоплачених видів грошового забезпечення та грошової допомоги при звільненні з урахуванням доплати за науковий ступінь кандидата наук – 15 % від посадового окладу та доплату за вчене звання старший науковий співробітник – 25 % від посадового окладу за вказаний період.
Вирішуючи заяву позивача про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанцій колегія суддів зазначає таке.
За приписами ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 7 ст. 139 КАС України). 
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частинами 3, 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому, розмір витрат має бути співмірним зі складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт. 
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч. 5 ст. 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч. 6 ст. 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 135 КАС України).
З аналізу положень ст. 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане з суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво – вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Інші види правової допомоги – види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: 
- фіксованого розміру;
- погодинної оплати.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.11.2022 по справі № 922/1964/21 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанцій колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження понесених витрат під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій у розмірі 4000 грн та 3000 грн відповідно позивачем надано до матеріалів справи копії: договору про надання правової допомоги від 07.12.2021, акту виконаних робіт від 16.01.2022, квитанції № 1 від 09.12.2021 на суму 4000 грн; квитанції № 1 від 25.05.2022 на суму 3000 грн.
Колегія суддів, дослідивши вказану вище копію договору встановила, що адвокат зобов`язується надати клієнту правову допомогу з адміністративної справи щодо невиплати ОСОБА_1 з боку ХНУ ПС імені І. Кожедуба індексації грошового забезпечення та компенсації втрати частини доходу в зв`язку з несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення та виплати грошового забезпечення військовослужбовця в належному розмірі та виплаті середнього заробітку у зв`язку з неповним розрахунком при звільненні з військової служби та представляти інтереси позивача в усіх судових інстанціях.
Вартість представництва інтересів клієнта відповідно до предмету договору становить фіксовану суму 9000 грн, яка оплачується клієнтом у фіксованому розмірі поетапно в таких розмірах: за надання правової допомоги в суді першої інстанції – 5000 грн; за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції – 3000 грн; за надання правової допомоги в суді касаційної інстанції – 1000 грн.
До вартості предмету договору сторони погодили орієнтовний, але не вичерпний перелік безпосередніх дій адвоката: консультація, вивчення предмета проблеми клієнта, вивчення та аналіз судової практики в правовідносинах, що склались між клієнтом і суб`єктом владних повноважень, підготовка проекту позовної заяви, клопотань, заяв, формування документів для подання до суду, участь у судових засіданнях, підготовка та подання до суду та учасникам справи заяв, клопотань, заперечень, обґрунтувань тощо, збирання доказів, у тому числі, надіслання адвокатських запитів.
Дослідивши вказану вище копію акту колегія суддів установила, що адвокат виконав, а клієнт прийняв роботи щодо надання правової допомоги в суді першої інстанції. Сторони узгодили, що відповідно до чинного законодавства в разі визначення фіксованої суми вартості професійної правничої допомоги детальний опис виконаних робіт адвокатом не наводиться. Загальна вартість виконаних робіт складає 4000 грн.
При цьому, акту виконаних робіт (наданих послуг) з надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції позивачем не надано, з посиланням на відсутність такої необхідності у зв`язку з визначенням фіксованої суми гонорару адвоката.
Вартість послуг адвоката в суді першої інстанції сплачена позивачем 09.12.2021, що підтверджується копією квитанції № 1 на суму 4000 (а.с. 13), оплата юридичних послуг, наданих позивачу в суді апеляційної інстанції, підтверджується копією квитанції № 1 від 25.05.2022 на суму 3000 грн (а.с. 35).
Зі змісту норм ч. ч. 4 – 6 ст. 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).
Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень ч. 4 ст. 134 КАС України колегія суддів звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», у той час як у межах цієї справи розмір гонорару адвоката, установлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг і часу, витраченого представником позивача, а отже є визначеним.
Висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20, від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19.
Отже розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та  витраченого адвокатом часу.
При цьому, учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої палати Верховного Суду від 16.11.2022 по справі № 922/1964/21.
Колегія суддів звертає увагу, що відсутність детального опису робіт в даній справі не заважає встановленню факту отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої та апеляційної інстанцій, оскільки обсяг наданих послуг та їх реальність підтверджується матеріалами справи, а саме представником позивача складені та підписані наступні документи: позовна заява з додатками, заява про судові витрати в суді першої інстанції з додатками, апеляційна скарга та заява про судові витрати в суді апеляційної інстанції, всі копії документів завірені представником відповідача з дотриманням положень статті 94 КАС України.
При встановленні реальності понесення витрат та їх необхідності, колегія суддів також враховує наявні в матеріалах справи копії квитанцій на підтвердження оплати послуг з правничої допомоги.
Варто зазначити, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 5 ст. 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог. 
При цьому, саме на відповідача за змістом ч.7 ст.134 КАС України покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат, оскільки він є стороною, яка наполягає на зменшенні витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу зменшення відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і у постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20).
Колегія суддів зауважує, що при розгляді питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань, і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). 
З огляду на це, відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги отриманої при розгляді справи в суді першої інстанції, зобов`язаний був навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, складністю справи та виконаних робіт (наданих послуг), часом витраченим адвокатом на виконання робіт (надання послуг).
Разом з цим, жодних заперечень чи клопотань щодо незгоди із заявленим до відшкодування розміром чи зменшення витрат на правничу допомогу відповідач ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції не надіслав.
За таких обставин, дослідивши зміст та обсяг складених представником позивача документів, а також враховуючи відсутність заперечень відповідача, керуючись принципами справедливості та верховенства права, колегія суддів дійшла висновку про задоволення заяви представника позивача про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 суми судових витрат на правову допомогу в суді першої інстанцій в розмірі 4000 грн та в суді апеляційної інстанції 3000 грн, що в загальному розмірі складає 7000 грн.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
З урахуванням викладеного, враховуючи, що суд першої інстанції під час вирішення спірних правовідносин дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2022 у справі № 520/2002/22 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позову.
Керуючись ст. 139, ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2022 по справі № 520/2002/22 - скасувати. 
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, яка полягає у незастосуванні при встановленні та обчисленні ОСОБА_1 надбавки за науковий ступінь кандидата наук і надбавки за вчене звання старшого наукового співробітника, починаючи з 01.03.2018 по 15.10.2019 включно, положень ч. 2 ст. 59 Закону України "Про вищу освіту".
Зобов`язати Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 01.03.2018 по 15.10.2019 доплату за науковий ступінь кандидата наук у розмірі 15 % від посадового окладу та доплату за вчене звання старшого наукового співробітника у розмірі 25 % від посадового окладу, з урахуванням положень ч. 2. ст. 59 Закону України "Про вищу освіту".
Зобов`язати Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба нарахувати та виплатити ОСОБА_1 частину недоплачених видів грошового забезпечення та грошової допомоги при звільненні з урахуванням доплати за науковий ступінь кандидата наук у розмірі 15 % від посадового окладу та доплати за вчене звання старшого наукового співробітника у розмірі 25 % від посадового окладу, з урахуванням положень ч. 2. ст. 59 Закону України "Про вищу освіту".
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба (вул. Сумська, буд. 77/79, м. Харків, 61023, код ЄДРПОУ 24980799) судові витрати на правничу допомогу адвоката в судах першої та апеляційної інстанцій у загальному розмірі 7000 (сім тисяч) грн. 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій