20.03.23
22-ц/812/234/23

Єдиний унікальний номер судової справи: 477/2717/19
Провадження №22-ц/812/234/23         Суддя - доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В. 

Постанова
Іменем України

20 березня 2023 року                         м. Миколаїв        справа № 477/2717/19
Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого Самчишиної Н.В.,
суддів: Кушнірової Т.Б., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Горенко Ю.В.,
з участю: приватного виконавця Довгань В.В., представника стягувача –Зябка С.В.,        
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 19 грудня 2022 року, постановлену у складі головуючого судді Козаченка Р.В., дата складання повного тесту 21 грудня 2022 року, за скаргою ОСОБА_1 на дій приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Довгань Вікторії Володимирівни,

установив:

20 січня 2022 року ОСОБА_1 подав до суду вищезазначену скаргу, в якій просив зобов`язати АТ «Альфа-Банк» та приватного виконавця Довгань В.В. відновити (повернути) кошти на його банківській вклад, зупинити виконання судового рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2020 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 24 червня 2021 року, визнати виконавчий документ по цьому рішенню таким, що не підлягає виконанню, зобов`язати виконувати рішення суду відповідно до вимог законодавства; доповнити рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 червня 2021 року по цивільній справі № 477/2717/19 додатками щодо виправлення помилки та наданню юридичної кваліфікації його взаємовідносин із Воскресенською селищною радою Миколаївського району Миколаївської області про користування земельною ділянкою; скасувати прийняття 05 грудня 2019 року позову до розгляду та закрити провадження у справі №477/2717/19 Жовтневого районного суду Миколаївської області.
Обґрунтовуючи свою скаргу, ОСОБА_1 зазначав, що 16 грудня 2021 року він дізнався, що 24 листопада 2021 року приватним виконавцем Довгань В.В. при виконанні виконавчого документа у виконавчому провадженні, неправомірно було списано з його грошового вкладу 120 256 грн 92 коп. Грошовий вклад мав статус довірчої власності, тому на нього виконавець не мав права накладати стягнення, що передбачено статтею 55 Закону України «Про виконавче провадження». Пунктом 3 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» заборонено накладати арешт на пенсії, зарплати, депозити і вклади.
Зазначав, що листом НБУ від 01 березня 2021 року роз`яснено, що з моменту укладення договору банківського вкладу та до настання встановленого строку його повернення грошові кошти переходять у власність та в управління банку, а звернення стягнення на них до завершення дії депозитного договору можливо тільки за відповідною ухвалою суду, постановленою за зверненням виконавця. Тому скаржник вважав, що суд повинен зобов`язати повернути грошові кошти на його банківський рахунок. 
Крім того, також звертав увагу на неправомірність прийнятих рішень судом в справі №477/2717/19 від 05 грудня 2019 року та ухвали апеляційної інстанції від 24 червня 2021 року про стягнення плати за користування землею.
Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 19 грудня 2022 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця Довгань В.В. про зобов`язання відновити (повернути) кошти на його банківському вкладі, зупинення виконавчого провадження судового рішення від 18 лютого 2020 року Жовтневого районного суду Миколаївської області та постанови Миколаївського апеляційного суду від 24 червня 2021 року, визнання виконавчого документу по цьому рішенню суду таким, що не підлягає виконанню, зобов`язання виконувати рішення суду відповідно до вимог законодавства.
Закрито провадження в справі за скаргою ОСОБА_1 про зобов`язання АК КБ «Альфа банк» відновити (повернути) кошти на його банківський вклад; про доповнення рішення від 18 лютого 2020 року Жовтневого районного суду Миколаївської області та постанови Миколаївського апеляційного суду від 24 червня 2021 року в цивільній справі № 477/2717/19 додатками щодо виправлення помилки та наданню юридичної кваліфікації його взаємовідносин із Воскресенською селищною радою Миколаївського району Миколаївської області про користування земельною ділянкою; про скасування прийняття 05 грудня 2019 року позову до розгляду та закриття провадження у справі №477/2717/19 Жовтневого районного суду Миколаївської області.
Постановляючи таку ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні підстави вважати, що приватний виконавець Довгань В.В. порушила вимоги закону/законодавства при примусовому виконанні рішення суду. Крім того, суд дійшов висновку, що не підлягають задоволенню вимоги скарги ОСОБА_1 в частині зупинення виконавчого провадження судового рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2020 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 24 червня 2021 року, визнання виконавчого документу по цьому рішенню суду таким, що не підлягає виконанню, оскільки ним не було заявлено будь-яких вагомих підстав для позитивного рішення по цим питанням.
Заявлені ОСОБА_1 інші вимоги в його скарзі про зобов`язання АТ «Альфа банк» відновити (повернути) кошти на його банківський вклад; доповнення рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2020 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 24 червня 2021 року в цивільній справі №477/2717/19 додатками щодо виправлення помилки та наданню юридичної кваліфікації його взаємовідносин із Воскресенською селищною радою Миколаївського району Миколаївської області про користування земельною ділянкою; скасування прийняття 05 грудня 2019 року позову до розгляду та закриття провадження у справі №477/2717/19 Жовтневого районного суду Миколаївської області суд вважав такими, що не підлягають розгляду в порядку ст. 447 ЦПК України, оскільки не стосуються суті здійснення судового контролю під час примусового виконання рішення суду, тому провадження в цій частині закрив. При цьому суд зазначив, що заявника це не позбавляє права звернення до суду в іншому порядку – в порядку виконання рішення суду, позовного провадження тощо.
Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким зобов`язати приватного виконавця Довгань В.В., Миколаївське відділення банку «Альфа Банк» повернути суму 120 256, 92 грн коштів на його депозитний рахунок, зупинити виконання судового рішення та відкликати неправомірно виданий позивачу виконавчий лист про примусове виконання, факт надання якого не відповідає резолютивній частині рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2020 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 24 червня 2021 року, визнати згідно пункту 5 частині першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, доповнити рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2020 року по справі № 477/2717/19 додатком установлення засобів, заходів та порядку виконання рішення суду, яким виправити помилки та надати юридичну кваліфікацію його взаємовідносин із Воскресенською селищною радою Миколаївського району Миколаївської області про користування земельною ділянкою; скасувати прийняття 05 грудня 2019 року позову до розгляду та закрити провадження у справі №477/2717/19 Жовтневого районного суду Миколаївської області за відсутністю предмета спору.
Обґрунтовуючи свою скаргу, ОСОБА_1 вказував, що висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.
11 березня 2023 року АТ «Альфа – Банк», яке змінило назву на АТ «Сенс Банк», подано відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги безпідставними.
Інші учасники справи відзиву на апеляційну скаргу не подали.
14 березня 2023 року ОСОБА_1 подав клопотання про розгляд справи без його присутності.
Приватний виконавець Довгань В.В. та представник стягувача ОСОБА_2 , в суді апеляційної інстанції, заперечуючи проти апеляційної скарги, посилаючись на правомірність та законність дій приватного виконавця під час примусового виконання виконавчого документа, просили в задоволенні скарги відмовити.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Воскресенської селищної ради Вітовського району Миколаївської області 175 569 грн 17 коп. недоотриманого доходу у вигляді орендної плати за використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 червня 2021 року це рішення було змінено - зменшено розмір недоотриманого доходу за використання земельної ділянки до 108 988 грн 11 коп. та судового збору до 131 грн.
23 вересня 2021 року Жовтневим районним судом Миколаївської області видано виконавчий лист № 477/2717/19 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Воскресенської селищної ради Вітовського району Миколаївської області недоотриманого доходу за використання земельної ділянки у розмірі 108 988 грн 11 коп.
08 жовтня 2021 року за заявою Воскресенської селищної ради Вітовського району Миколаївської області приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Довгань В.В. відкрито виконавче провадження №67092200 з виконання вищезазначеного виконавчого листа. Копія цієї постанови направлена боржнику на адресу (місце проживання, що зареєстроване у встановленому законом порядку), що зазначена у виконавчому листі. 
Постановами приватного виконавця від тієї ж дати визначено про стягнення з боржника основної винагороди виконавця в сумі 10 898 грн 81 коп та розмір мінімальних витрат 370 грн.
Крім того, постановою приватного виконавця Довгань В.В. від 08 жовтня 2021 року накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_1 , що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів 120256, 92 грн.
Вказану постанову у цей же день було надіслано сторонам виконавчого провадження та банківським установам, в тому числі й АТ «Альфа-Банк».
За даними АТ «Альфа – Банк» від 25 жовтня 2021 року у ОСОБА_1 у зазначені банківській установі відкрито дев`ять рахунків, які перебувають під арештом.
18 листопада 2021 року приватним виконавцем були сформовані чотири платіжні вимоги про перерахування АТ «Альфа-Банк» коштів ОСОБА_1 , які там малися на чотирьох рахунках на суму 120 256 грн 92 коп. (борг за рішення суду + винагорода приватного виконавця + виконавчі витрати). За розпорядженням приватного виконавця Довгань В.В. від 25 листопада 2021 року грошові кошти у сумі 120 256 грн 92 коп., що надійшли від АТ «Альфа-Банк», були перераховані: позивачу в сумі 108 988 грн, 11 коп., виконавцю винагорода – 10898 грн 81 коп., витрати виконавчого провадження – 370 грн.
26 листопада 2021 рок приватним виконавцем Довгань В.В. винесена постанова про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» в зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Ця постанова заявником не оскаржувалась.
Відповідно до статей 447, 451 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Згідно з статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом (стаття 10 Закону України «Про виконавче провадження»).
За змістом статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.
Платіжні вимоги на примусове списання коштів надсилаються не пізніше наступного робочого дня після накладення арешту та в подальшому не пізніше наступного робочого дня з дня отримання інформації про наявність коштів на рахунках.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
З цією метою пункт 7 частини третьої статті 18 зазначеного Закону надає право виконавцю накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.
Згідно з вимогами статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.
За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.
Відповідно до статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.
Не допускається накладення арешту на кошти, що знаходяться в Національному банку України або іноземних банках на рахунках, відкритих Центральному депозитарію цінних паперів та/або кліринговим установам для забезпечення здійснення грошових розрахунків.
Не допускається накладення арешту, звернення стягнення за власними зобов`язаннями Центрального депозитарію цінних паперів як суб`єкта господарювання на кошти, що знаходяться в Національному банку України або іноземних банках на рахунках, відкритих Центральному депозитарію цінних паперів для забезпечення виплати доходів за цінними паперами, при погашенні боргових цінних паперів чи при здійсненні емітентом інших корпоративних операцій, що передбачають виплату коштів.
Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються та зараховуються на відповідні рахунки органів державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного робочого дня після вилучення, про що складається акт.
На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.
У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.
Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
Не допускається звернення стягнення на об`єкт довірчої власності за зобов`язаннями довірчого власника, а також на майно, зазначене в Додатку до цього Закону (стаття 55 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.
Не підлягають арешту кошти, що знаходяться на кореспондентських рахунках банку.
Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.
Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.
У порядку, встановленому цією статтею, виконавець, в провадженні якого знаходиться виконавче провадження, за заявою стягувача чи з власної ініціативи може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.
За абзацом другим частини другої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.
Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.
Відповідно до пункту 3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. 
До поточних рахунків також належать рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.
Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця Довгань В.В. відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.
Судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19 (провадження № 12-28гс20) сформульовано висновок про те, що, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», яка визначає особливості звернення стягнення на кошти та майно боржника - юридичної особи, фізичної особи - підприємця, повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».
Верховний Суд у постанові від 07 липня 2021 року у справі №712/9660/20 (провадження №61-5453св21) вважав, що аналогічний підхід повинен застосовуватися і під час виконання судових рішень при зверненні стягнення на кошти боржників-фізичних осіб, а саме: перевірка режиму використання рахунків, а також походження коштів (заробітна плата, пенсія, соціальні виплати тощо) здійснюється банківською чи фінансовою установою, та в разі знаходження на рахунку коштів, на які заборонено звернення стягнення, або коштів щодо яких законом визначено обмеження щодо стягнення, накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання.
Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (постанова Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі №2-812/11 (провадження № 61-7824св21)).
Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).
Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанцій обґрунтовано виходив з того, що приватний виконавець законно діяла при примусовому виконанні рішення суду.
Доводи апеляційної скарги заявника щодо неправомірності списання з його банківського рахунку 120 256 грн 92 коп., є необґрунтованими, оскільки, накладаючи арешт на грошові кошти боржника, який не виконав судове рішення, приватний виконавець у постанові зазначив, що арешт накладається на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику. 
Тому, під час винесення постанови та списання грошових коштів не було порушено вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки частиною третьою статті 52 цього Закону встановлено, що саме на банк покладено обов`язок перевірити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання.
Належних та допустимих доказів того, що грошові кошти боржника на рахунках в банку не підлягали арешту та списанню в порядку примусового виконання судового рішення, в тому числі є об`єктом довірчої власності за зобов`язаннями довірчого власника, ОСОБА_1 не надав, хоча це, згідно приписів статей 12, 81 ЦПК України, є його обов`язком.
За таких обставин обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що оскаржуваними діями приватного виконавця Довгань В.В. не були порушені права заявника, оскільки судом не встановлено, що на грошові кошти не могло бути звернено стягнення, а у постанові про арешт його коштів є застереження про те, що арешт не накладається на кошти, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику.
Доводи заявника щодо його згоди добровільно виконати рішення суду, колегія суддів відхиляє, оскільки матеріали справи не містять даних про те, що до 08 жовтня 2021 року, будучи обізнаним про прийняття судом апеляційної інстанції постанови від 24 червня 2021 року, боржник вчиняв дії та/або приймав заходи щодо виконання судового рішення. 
Не заслуговує на увагу посилання заявника на необґрунтованість заміни сторони стягувача, оскільки згідно матеріалів виконавчого провадження заміни стягувача не відбувалось.
Твердження в апеляційній скарзі на неправомірне списання виконавцем грошових коштів за відсутності постановленої ухвали суду, є безпідставним, оскільки такого порядку стягнення за виконавчими документами грошових коштів боржника з рахунків у банках та інших фінансових установах не передбачено нормами Закону України «Про виконавче провадження».
Підстав зупинення виконавцем вчинення виконавчих дій, передбачених пунктами 2, 3, 6 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» та повернення виконавчого документу за пунктом 9 частини першої статті 37 зазначеного Закону не встановлено.
Більш того, колегія суддів зауважує, що 26 листопада 2021 рок приватним виконавцем Довгань В.В. винесена постанова про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» в зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Ця постанова є чинною та не є предметом даного розгляду.
Відповідно до статті 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
В силу статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. 
Зміст виконавчого листа полягає у стягненні з ОСОБА_1 на користь Воскресенської селищної ради Вітовського району Миколаївської області недоотриманого доходу за використання земельної ділянки у розмірі 108 988 грн 11 коп., що відповідає змісту редакції постанови Миколаївського апеляційного суду від 24 червня 2021 року. Тому доводи заявника про невідповідність виконавчого документа резолютивній частині судового рішення, як підстави визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є безпідставними.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, повно та всебічно встановивши обставини справи, врахувавши та надавши правову оцінку поданим заявником доказам та наведеним ним доводам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про те, що він не довів обґрунтованості вимог своєї скарги, а дії державного виконавця та прийняті ним рішення відповідали вимогам Закону України «Про виконавче провадження».
Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині закриття провадження у справі за іншими вимогами скарги ОСОБА_1 .
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, та одночасно заявив вимоги, зокрема про зобов`язання АТ «Альфа-Банк» відновити (повернути) кошти на його банківському вкладі, доповнення рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2020 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 24 червня 2021 року по цивільній справі № 477/2717/19 додатками щодо виправлення помилки та наданню юридичної кваліфікації його взаємовідносин із Воскресенською селищною радою Миколаївського району Миколаївської області про користування земельною ділянкою; скасування прийняття 05 грудня 2019 року позову до розгляду та закриття провадження у справі №477/2717/19 Жовтневого районного суду Миколаївської області, то суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про закриття провадження у справі в цих частинах з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, тому що спір стосовно вказаних вимог підлягає розгляду в порядку позовного провадження та виключає можливість розгляду справи у цих частинах вимог в порядку судового контролю за виконанням судових рішень.
Інші доводи апеляційної скарги заявника, матеріали справи, зміст оскаржуваної ухвали не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування судового рішення.
З урахуванням викладеного оскаржуване судове рішення скасуванню не підлягає.
Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 19 грудня 2022 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                Н.В. Самчишина

Судді                                                        Т.Б. Кушнірова

Т.В. Серебрякова 

Повний текст постанови складено 21 березня 2023 року.