Номер провадження: 22-ц/813/4443/23 
Справа № 501/4646/21
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М.І.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
Іменем України
13.03.2023 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В., 
за участю секретаря судового засідання Мокана В.В.,
учасники справи:
позивачі - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідач - ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 ,
на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 07 листопада 2022 року, ухвалене судом у складі судді Петрюченко М.І. 
за позовною заявою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2021 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення, в обґрунтування якого зазначили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до 17.07.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Подружжя спільно доглядали та піклувались про ОСОБА_5 в період з 2006 по 2007 роки з метою оформлення договору довічного утримання. У 2007 році помер ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилась спадщина, та позивач дізналась, що ОСОБА_5 заповів ОСОБА_4 будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 та її старша донька ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 з 08.12.2006 року, а молодша донька ОСОБА_2 з 29.01.2014 року. З 2015 року вони постійно мешкали за вказаною адресою.
Також, позивач вказує, що в період з 2014 року по 2015 рік ОСОБА_1 самостійно зробила частко капітальний ремонт в будинку.
ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_4 з метою продажу вказаного будинку, за допомогою приватної охорони, 23 вересня 2021 року зламав дверний замок, вигнав на вулицю позивача з дітьми, вивіз їх особисті речі, чим порушив право позивачів на проживання та користування будинком.
Позивачі просили суд усунути перешкоди у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення до нього ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Іллічівський міський суд Одеської області від 07 листопада 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення відмовив. 
Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, взяв до уваги обставини встановлені Одеським апеляційним судом у постанові від 08.06.2022 року у справі № 501/1508/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення вартості проведених ремонтних робіт. Та, враховуючи положення ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачі у спірному будинку зареєстровані, але фактично не мешкають, спірний будинок на час вселення у нього позивачки ОСОБА_1 належав на праві власності ОСОБА_4 , позивач вселилася в будинок після розірвання шлюбу з відповідачем, та станом на час вселення членом родини відповідача не була; доказів про укладання з відповідачем будь-яких угод не надано; станом на 12.04.2016 у вказаному будинку ніхто не проживає, умови для проживання незадовільні, необхідний ремонт вказаного житла.
Суд першої інстанції виходив з того, що вселення позивача у вказаний будинок здійснене без дотримання встановленого статтями 64, 65, 156 ЖК України порядку, оскільки доказів того, що зазначене приміщення було постійним місцем проживання позивачів, та доказів ведення з власником спільного господарства у вказаному будинку, стороною позивача суду не надано.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачі не набули права постійного користування жилим приміщенням у вказаному будинку, тому позовні вимоги про їх вселення в цей будинок та усунення перешкод в користуванні цим будинком задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 не погоджуються з висновками суду першої інстанції, та зазначають, що матеріалами справи підтверджуються факти реєстрації позивачів у спірному будинку, проведення ремонту спірного будинку ОСОБА_1 , вселення позивачів до будинку саме до розлучення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Зазначила, що факт тривалого проживання у будинку особи, яка не має іншого житла є достатньою підставою для того, що в вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Позивач вважає, що малолітня ОСОБА_2 , яка проживає разом з ОСОБА_1 має право на користувння спірним будинком, зокрема право мешкати у ньому, оскільки він є єдиним місцем проживання та місцем їх реєстрації.

(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.12.2022 року ОСОБА_4 роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги з доданими документами надіслана Одеським апеляційним судом на адресу відповідача, лист з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення повернувся з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Представник відповідача ОСОБА_6 копію апеляційної скарги та ухвали про відкриття апеляційного провадження отримав 27.12.2022 року, що підтверджується розпискою.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. В обґрунтування відзиву зазначає, що посилання позивача на обставини у справі № 501/1508/16-ц є необґрунтованими, оскільки не мають відношення до розгляду цієї справи. Також відповідач зазначив, що позивачі не мешкали у зазначеному будинку, коли він повернувся до нього жити з новою сім`єю, речі позивачів, які були в будинку на той час, це старі речі та одяг, які не використовувались позивачами. 
Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження надіслана Одеським апеляційним судом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на поштові адреси, та отримані останніми 12.01.2023 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. 
Позивачі в судове засідання не з`явились про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином і в установленому законом порядку, відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України.
Представник позивачів ОСОБА_7 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав.
Відповідач в судове засідання не з`явився про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином і в установленому законом порядку, відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України.
Процедура реєстрації в ЄСІТС (реєстрація Електронного кабінету, реєстрація офіційної електронної адреси) передбачає проходження запропонованої засобами  Електронного кабінету процедури реєстрації з використанням кваліфікованого  електронного підпису, та внесенням контактних даних особи, зокрема адреси електронної пошти, номера телефону (в тому числі мобільного), зазначенням інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику (пункт 9 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи).
Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 зареєстрований у підсистемі «Електронний кабінет» за допомогою своїх офіційних електронних адрес.
Згідно з пунктом 17 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС, особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 , про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судової повістки-повідомлення на електронну адресу, вказану у відзиві на апеляційну скаргу, клопотанні про участь у судовому засідання в режимі відеоконференції, та з якої здійснювалось листування з Одеським апеляційним судом, зокрема надходили клопотання, відзив на апеляційну скаргу, а також повідомлений у відповідності до ч. 8 ст. 128 ЦПК України шляхом надсилання судової повістки за допомогою підсистеми (модуля) ЄСІТС «Електронний суд» до «Електронного кабінету», та її отримання 14.02.2023 року, що підтверджується довідкою про доставку судової повістки до електронного кабінету.
13.03.2023 року представник ОСОБА_6 повідомив суд про неможливість прийняти участь у розгляді справи в режимі відоконференції та просив справу розглядати за його відсутності
Ураховуючи, що у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, та з огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності сторони відповідача.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Залишаючи позовні вимоги без задоволення суд першої інстанції, враховуючи положення ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України та обставини встановлені постановою Одеського апеляційного суду від 08.06.2022 року вважав, що позивачі у спірному будинку зареєстровані, але фактично не мешкають, спірний будинок на час вселення у нього позивачки ОСОБА_1 належав на праві власності ОСОБА_4 , позивачка вселилася в будинок після розірвання шлюбу з відповідачем, та станом на час вселення членом родини відповідача не була.
Вселення позивачів у вказаний будинок здійснене без дотримання встановленого статтями 64, 65, 156 ЖК України порядку, оскільки доказів того, що зазначене приміщення було постійним місцем проживання позивачів, та доказів ведення з власником спільного господарства у вказаному будинку, стороною позивачів суду не надано.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачі не набули права постійного користування жилим приміщенням у вказаному будинку, тому позовні вимоги про усунення перешкод шляхом їх вселення в будинок задоволенню не підлягають.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо позивачів  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з огляду на таке.
       Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 17.07.2015 року розірвано.
Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно копії довідки про склад сім`ї та реєстрацію з 08.12.2006 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , а молодша донька ОСОБА_8 зареєстрована 27.02.2014 року.
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
За правилами встановленими ч. 1, 2 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено, що аналіз норм статей 150, 156, 162 ЖК України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Звертаючись до суду із позовом про вселення позивачі посилалися на те, що з 08.12.2006 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , а молодша донька ОСОБА_8 зареєстрована 27.02.2014 року, а з 2015 року постійно мешкають в цьому будинку. В період з 2014 року по 2015 рік ОСОБА_1 самостійно зробила частко капітальний ремонт в будинку, який закінчила в 2016 році. 23.09.2021 року відповідач зламав дверний замок та виселив позивачів із будинку, вивіз їх речі. 
Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц зазначено, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку».
Постановою Одеського апеляційного суду від 08 червня 2022 року у справі № 501/1508/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення вартості ремонтних робіт житлового будинку встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 17.07.2015 розірвано. Відповідачу ОСОБА_4 відповідно до дублікату свідоцтва про право на спадщину, виданого 06.02.2015 Іллічівською державною нотаріальною конторою, належить будинок АДРЕСА_1 . За заявою позивача 12.04.2016 комісією у складі головного спеціаліста селищної адміністрації, інспектора було проведено обстеження умов проживання сім`ї у будинку АДРЕСА_1 . В результаті обстеження складено акт про те, що на теперішній час у вказаному будинку ніхто не проживає, умови для проживання незадовільні, необхідний ремонт вказаного житла. Власником вказаного будинку є відповідач, в свою чергу, позивач вселилася в будинок після розірвання шлюбу з відповідачем, то станом на час вселення членом родини відповідача не була.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що обставини вселення позивачки ОСОБА_1 до будинку АДРЕСА_1 після розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_4 , і на час вселення членом родини відповідача не була, мають преюдиційне значення в силу положень частини четвертої статті 82 ЦПК України при розгляді цієї справи, і не підлягають доказуванню в даній справі.
Відповідно до частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так під час розгляду в суді апеляційної інстанції, не зважаючи на вимоги ст. 81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надано суду доказів, на підтвердження обставин вселення до будинку у визначеному законом порядку, як членів родини відповідача, набуття права постійного користування у житловому будинку АДРЕСА_1 та те, що вказаний будинок був постійним місцем проживання позивачів.
ОСОБА_1 належними та достатніми доказами не спростовані обставини, встановлені постановою Одеського апеляційного суду від 08 червня 2022 року, що вселення позивачки ОСОБА_1 до будинку АДРЕСА_1 здійснено після розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_4 , і на час вселення членом родини позивачка не була.
На підтвердження обставин викладених у позовній заяві щодо постійного проживання у будинку з 2015 року та вселення до будинку до розлучення сторін, постійну сплату комунальних послуг, відновлення електроенергії, водопостачання позивачі належних і допустимих доказів суду не надали.
Пояснення ОСОБА_1 надані під час розгляду справи в суді першої інстанції не є доказами у справі у розумінні ст. 76 ЦПК України, оскільки згідно ст. 92 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.
Проте, зазначені пояснення позивача отримані не за процедурою допиту свідків (ст. 230 ЦПК України), а тому не можуть використовуватися як засіб доказування.
Посилання на відеозапис щодо незаконного виселення позивачів з житлового будинку в 2021 році не заслуговують на увагу, оскільки цьому доказу має передувати доведення позивачами факту вселення у спірний будинок на законних підставах. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.03.2023 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено позивачам у задоволенні клопотання про дослідження нових доказів, доданих до додаткових письмових пояснень, а саме: посвідченню, виданого на ім`я ОСОБА_4 , який є інвалідом 2 групи і має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни; довідці до акту огляду МСЕК від 14.01.2020 року; свідоцтву про хворобу № 15 від 29.12.2019 року, оскільки не викладено обставини і не надано доказів неможливості подання до суду першої інстанції у визначений цивільним процесуальним законодавством строк доказів, при цьому судом враховано, що інтереси позивача в суді першої інстанції представляв адвокат, який приймав участь у судових засіданнях.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Частиною 3 статті 367 ЦПК України встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою позивачами не викладені обставини та не надано доказів неможливості подання до суду першої інстанції у визначений цивільним процесуальним законодавством строк документів, які додані до письмових пояснень з причин, що об`єктивно не залежали від них,отже позивами не наведено поважних причин ненадання доказів під час розгляду справи судом першої інстанції.
Посилання у апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 441/667/17, постанову від  24.01.2019 року у справі № 757/7180/15-ц, постанову від 15.01.2020 року у справі № 754/613/18-ц є безпідставним, оскільки  Верховним Судом у вказаних постановах викладені інші обставини ніж в даній справі, та не свідчить про неоднакове застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи. 
Так, Верховний суд у справі № 441/667/17 зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1983 року до 06 лютого 2007 року. З 1983 року позивач зареєстрована та проживає у будинку, що було визнано сторонами. Позивач в березні 2017 року зверталася до Городоцького ВП Яворівського ВП ГУНП у Львівській області з приводу чинення їй перешкод у користуванні житловим приміщенням у селі Завидовичі Городоцького району Львівської області. Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов проживання позивача від 16 травня 2017 року № 29, складеним комісією Завидовицької сільської ради Городоцького району Львівської області, позивач проживає у приміщенні літньої кухні, в якій відсутнє постачання електроенергії внаслідок обрізання проводів колишнім чоловіком, який мотивує це тим, що вона не оплачувала кошти за використану електроенергію.
Натомість у справі, що переглядається, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність заявлених позовних вимог, а саме факту вселення позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вказаний будинок з дотриманням порядку встановленого статтями 64, 65, 156 ЖК України та те, що будинок був постійним місцем проживання позивачів. 
Разом з тим, колегія судді не може погодитися з висновком суду про відмову у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення малолітньої ОСОБА_2 , виходячи з наступного. 
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ст. 3 СК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 142 СК України діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою.
За положеннями статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»  передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Згідно із частиною третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Із матеріалів справи вбачається, що судовим рішенням не встановлено місце проживання малолітньої дитина ОСОБА_2 , остання проживає разом з матір`ю.
Колегія суддів, враховуючи положення Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства» вважає, що малолітня донька  сторін ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,має право користування житловим будинком  АДРЕСА_1 , власником якого є її батько ОСОБА_4 , і в якому остання зареєстрована, оскільки батько має рівні права  та обов`язки  з  ОСОБА_1  щодо дитини, зокрема,  право на безперешкодне спілкування з донькою, забезпечення її права на користування житлом.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від  03.04.2019 року у справі № 210/1857/15-ц.
Проте суд першої інстанції не врахував зазначені норми права та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення малолітньої ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Щодо суті апеляційної скарги
Відповідно до статті 376 ЦК України підставами для зміни рішення є, зокрема: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати, зокрема, у доповненні або зміні його мотивувальної частини.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 07 листопада 2022 рокув частині відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житловим будинком за адресою:  АДРЕСА_1  шляхом вселення малолітньої ОСОБА_2  скасуванню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення, яким  вселити ОСОБА_2  у житловий будинок, розташований  за адресою:  АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374,  ст. 376, 384 ЦПК України,  Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 07 листопада 2022 рокув частині відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення малолітньої ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення малолітньої ОСОБА_2 задовольнити. 
Вселити ОСОБА_2 у житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 17 березня 2023 року.

Головуючий                                                                                      В.А. Коновалова

Судді                                                                                                О.Ю. Карташов

                                                        М.В. Назарова