П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 березня 2023 р.	м.Одеса	Справа № 400/4678/20	
Головуючий в 1 інстанції: Малих О.В.
          П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

секретар – Цибульська Ю.М.,
за участю позивача – ОСОБА_1 ,
                 представника відповідача – Лобан А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2021 року по справі № 400/4678/20 за позовом    ОСОБА_1 до   Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання бездіяльності протиправною, –

                                   ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом у якому просив:
1. визнати протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області щодо безпідставного не включення:
частини виплаченої заробітної плати у сумі 461 335,40 грн., до розрахунку оплати 8 днів відпустки у 2018 році наданої наказом від 23.01.2018 за № 33/07;
частини виплаченої заробітної плати у сумі 536 874,15 грн., до розрахунку оплати 7 днів відпустки у 2018 році наданої наказом від 23.01.2018 за № 36/07;
частини виплаченої заробітної плати у сумі 605 702,86 грн., до розрахунку оплати 4 днів відпустки у 2018 році наданої наказом від 12.03.2018 за № 183/07;
частини виплаченої заробітної плати у сумі 605 702,86 грн., до розрахунку оплати 15 днів відпустки у 2018 році наданої наказом від 03.05.2018 за № 431/07;
частини виплаченої заробітної плати у сумі 598 145,63 грн., до розрахунку оплати 9 днів відпустки у 2018 році наданої наказом від 10.07.2018 за № 871/07;
частини виплаченої заробітної плати у сумі 598 145,63 грн., до розрахунку оплати 6 днів відпустки у 2018 році наданої наказом від 10.07.2018 за № 867/07;
частини виплаченої заробітної плати у сумі 420 698,02 грн., до розрахунку розміру матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань виплаченої у 2018 році наданої наказом від 19.09.2018 за № 3805/06;
2. стягнути з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 не нараховану та невиплачену частину заробітної плати у 2018 році на загальну суму 380 626,33 грн., з яких:
13 670,45 грн. – частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 8 днів відпустки у 2018 році наданої наказом від 23.01.2018 за № 33/07;
13 459,54 грн. – частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати при розрахунку оплати 7 днів відпустки у 2018 році наданої наказом від 23.01.2018 за № 36/07;
8 471,13 грн. – частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 4 днів відпустки у 2018 році наданої наказом від 12.03.2018 за № 183/07;
31 766,75 грн. – частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 15 днів відпустки у 2018 році наданої наказом від 03.05.2018 за № 431/07;
18 814,02 грн. – частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 9 днів відпустки у 2018 році наданої наказом від 10.07.2018 за № 871/07;
13 679,09 грн. – частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 9 днів відпустки у 2018 році наданої наказом від 10.07.2018 за № 867/07;
280 465,35 грн. – частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати при розрахунку розміру матеріальної для вирішення соціально-побутових питань у 2018 році, наданої наказом від 19.09.2018 за № 3805/06.
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що Головним територіальним управлінням юстиції у Миколаївській області (правонаступник – Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса)) при обчисленні середньої заробітної плати за дні відпустки у 2018 році, та розрахунку розміру матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2018 році безпідставно до розрахунків заробітної плати не включено частину заробітної плати (винагороди державного виконавця) нарахованої та виплаченої у 2017-2018 роках. Вказані дії призвели до не нарахування та невиплату позивачеві значної частина заробітної плати у 2018 році.
Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що винагорода державному виконавцю є специфічною заохочувальною виплатою, яка виплачується за рахунок коштів виконавчого провадження (стягнутого з боржника виконавчого збору), тобто - за рахунок коштів боржника, а не роботодавця, а тому винагорода державного виконавця в силу приписів Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, не враховується до розрахунків при обчисленні середньої заробітної плати. 
У відповідь на відзив позивач зауважив, що відповідно до положень ч. 1 ст. 27 Закону України “Про виконавче провадження”, виконавчий збір – це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. А тому твердження відповідача що винагорода державному виконавцю виплачується за рахунок коштів виконавчого провадження, не відповідає положенням чинного законодавства. Відповідно до положень п. 33 ч. 2 ст. 29 Бюджетного кодексу України, до доходів загального фонду Державного бюджету України належать: 50 відсотків виконавчого збору, стягнутого органами державної виконавчої служби, на ряду з іншими видами доходів загального фонду Державного бюджету України, такими як: податок на доходи фізичних осіб, військовий збір, та інше. А тому хибною є думка, що винагорода державному виконавцю виплачується за рахунок боржника, а не роботодавця.
Також, у відповіді на відзив позивач зазначив, що винагорода державного виконавця є частиною його оплати праці. Введення інституту винагороди державного виконавця мало на меті стимулювання своєчасного виконання рішень судів та інших компетентних органів, що сприяє підвищенню авторитету правосуддя, дотриманню принципу законності як складової верховенства права. Право на винагороду у державного виконавця виникає у зв`язку з повним фактичним виконанням виконавчого документу, стягненням виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій. Таким чином, винагорода державному виконавцю відноситься до виплат, що належать до фонду оплати праці, вказана виплата не включена до переліку виплат, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, наведеному у п. 4 Порядку № 100. Отже, винагорода державному виконавцю за своєю суттю охоплюється поняттям “додаткова заробітна плата” та входить до структури заробітної плати, оскільки ця стимулююча виплата виплачується за сумлінне виконання державним виконавцем своїх обов`язків під час проведення виконавчих дій. Враховуючи те, що вказана виплата може виплачуватись неодноразово в залежності від якості та результативності праці державного виконавця, продуктивності його роботи, вона не може вважатись одноразовою грошовою виплатою. Таким чином, така складова заробітної плати, як винагорода державному виконавцю, враховується при обчисленні середньої заробітної плати працівника у всіх випадках її збереження відповідно до положень Порядку № 100.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Миколаївський окружний адміністративний суд рішенням від 27 квітня 2021 року позов задовольнив.
Визнав протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не включення ОСОБА_1 частини виплаченої заробітної плати у сумі 461 335,40 грн., до розрахунку оплати 8 днів відпустки у 2018 році наданої наказом від 23.01.2018 за № 33/07; частини виплаченої заробітної плати у сумі 536 874,15 грн., до розрахунку оплати 7 днів відпустки у 2018 році наданої наказом від 23.01.2018 за № 36/07; частини виплаченої заробітної плати у сумі 605 702,86 грн., до розрахунку оплати 4 днів відпустки у 2018 році наданої наказом від 12.03.2018 за № 183/07; частини виплаченої заробітної плати у сумі 605 702,86 грн., до розрахунку оплати 15 днів відпустки у 2018 році наданої наказом від 03.05.2018 за № 431/07; частини виплаченої заробітної плати у сумі 598 145,63 грн., до розрахунку оплати 9 днів відпустки у 2018 році наданої наказом від 10.07.2018 за № 871/07; частини виплаченої заробітної плати у сумі 598145,63 грн., до розрахунку оплати 6 днів відпустки у 2018 році наданої наказом від 10.07.2018 за № 867/07; частини виплаченої заробітної плати у сумі 420698,02 грн., до розрахунку розміру матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань виплаченої у 2018 році наданої наказом від 19.09.2018 року за № 3805/06.
Стягнув з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 не нараховану та невиплачену частину заробітної плати у 2018 році на загальну суму 380 626,33 грн., з яких: 1 3670,45 грн. – частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 8 днів відпустки у 2018 році наданої наказом від 23.01.2018 за № 33/07; 13459,54 грн. – частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати при розрахунку оплати 7 днів відпустки у 2018 році наданої наказом від 23.01.2018 за № 36/07; 8471,13 грн. – частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 4 днів відпустки у 2018 році наданої наказом від 12.03.2018 за № 183/07; 31766,75 грн. – частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 15 днів відпустки у 2018 році наданої наказом від 03.05.2018 за № 431/07; 18814,02 грн. – частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 9 днів відпустки у 2018 році наданої наказом від 10.07.2018 за № 871/07; 13679,09 грн. – частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати, при розрахунку оплати 9 днів відпустки у 2018 році наданої наказом від 10.07.2018 за № 867/07; 280465,35 грн. – частина не нарахованої та не невиплаченої заробітної плати при розрахунку розміру матеріальної для вирішення соціально-побутових питань у 2018 році, наданої наказом від 19.09.2018 за № 3805/06.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подало апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовну вимогу про визнання бездіяльності відповідача протиправною, оскільки такого суб`єкта правовідносин як Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не існувало у 2018 році та жодних дій або бездіяльності відносно позивача не вчиняло;
- судом першої інстанції не враховано, що заробітна плата державного виконавця та винагорода державному виконавцю мають різні джерела фінансування, що свідчить про різний правовий характер заробітної плати та винагороди;
- винагорода державного виконавця в силу приписів підпункту б пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати не включається до розрахунків при обчисленні середньої заробітної плати;
- суд першої інстанції не з`ясував, що відповідач посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1213 звертав увагу суду саме на пояснювальні записки та обґрунтування до проекту постанови, що підтверджує наявність правової не визначеності у спірному питанні;
- суд першої інстанції недоречно посилався  на правову позицію що міститься в постанові Верховного Суду від 09.09.2020 по справі № 814/564/16, оскільки даним рішенням не було вирішено спір по суті;
- інші доводи апеляційної скарги відтворюють зміст відзиву до позову.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що позивач у 2018 році перебував на посаді головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.
Наказом ГТУЮ у Миколаївській області від 23.01.2018 за № 33/07 позивачу надано частину відпустки тривалістю 8 календарних днів.
Наказом ГТУЮ у Миколаївській області від 23.01.2018 за № 36/07 позивачу надано частину відпустки тривалістю 7 календарних днів.
Наказом ГТУЮ у Миколаївській області від 12.03.2018 за № 183/07 позивачу надано частину відпустки тривалістю 4 календарні дні.
Наказом ГТУЮ у Миколаївській області від 03.05.2018 за № 431/07 позивачу надано частину відпустки тривалістю 15 календарних днів.
Наказом ГТУЮ у Миколаївській області від 10.07.2018 за № 871/07 позивачу надано частину відпустки тривалістю 9 календарних днів.
Наказом ГТУЮ у Миколаївській області від 10.07.2018 за № 867/07 позивачу надано частину відпустки тривалістю 6 календарних днів.
Наказом ГТУЮ у Миколаївській області від 19.09.2018 за № 3805/06 позивачу надано матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати.
Не погоджуючись з бездіяльністю ГТУЮ у Миколаївській області, що полягає у не включенні до розрахунку сум частини відпустки та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік виплаченої винагороди державного виконавця відповідно до ст. 13 Закону України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів”, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що винагорода державному виконавцю відноситься до виплат, що належать до фонду оплати праці, вказана виплата не включена до переліку виплат, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, наведеному у п. 4 Порядку № 100.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Закону України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів” від 26.06.2016 № 1403-VIII , Закону України “Про оплату праці” від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР , Порядку № 100, (на момент виникнення спірних правовідносин).

Рух справи.

П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалами від 14.06.2021 та 23.06.2021 відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
          Під час розгляду справи в судовому засіданні представник Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) заявив клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку з тим, що Верховним Судом відкрито касаційне провадження по справі № 400/4679/20 з тотожним суб`єктним складом учасників, предметом позову, підставами позову, змістом позовних вимог, тобто правовідносини у справі що розглядається та у справі № 400/4679/20 є подібними.          
           П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 14 вересня 2021 року зупинив провадження у справі № 400/4678/20 до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду у подібній справі № 400/4679/20 (К/9901/25628/21).
27.02.2023 П`ятий апеляційний адміністративний суд поновив провадження у справі оскільки Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 23.02.2023 ухвалив постанову по справі № 400/4679/20.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно статті 13 Закону України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів” від 26.06.2016 № 1403-VIII (далі – Закон України № 1403), заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством. Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України. 
Згідно статті 8 Закону України № 1403, державні виконавці, керівники та спеціалісти органів державної виконавчої служби є державними службовцями.
Відповідно частини 3 статті 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом України “Про оплату праці” та іншими нормативно-правовими актами.
Вимогами статті 94 КЗпП України унормовано, що заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати максимальним розміром не обмежується. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Аналогічні положення містяться у статті 1 Закону України “Про оплату праці” від 24.03.1995 року № 108/95-ВР (далі – Закон України № 108/95-ВР).
Відповідно до статті 2 Закону № 108/95, додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Відповідно до розділу 2 даної інструкції фонд оплати праці складається з:
2.1. фонду основної заробітної плати;
2.2. фонду додаткової заробітної плати;
2.3. інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Порядок обчислення середньої заробітної плати врегульовано Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” (далі – Порядок № 100).
Пунктом 3 Постанови № 100 визначено перелік виплат, які включаються до розрахунку при обчисленні середньої заробітної плати: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час, суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками, високі досягнення в праці (високу професійну майстерність), умови праці, інтенсивність праці, керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи і вислугу років, тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату.
При цьому п.п. “б” п. 4 Порядку № 100 встановлено, що при обчисленні середньої зарплати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, тощо).
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 року № 643 затверджено Порядок виплати та розміри винагород державному виконавцю (далі – Порядок № 643).
Відповідно пункту 2 Порядку № 643, у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа майнового характеру, стягнення заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців, за виконавчим документом про стягнення аліментів державним виконавцям, визначеним у частині першій статті 7 Закону України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів”, виплачується винагорода у такому розмірі:
2 відсотки стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, – державному виконавцю, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ;
0,5 відсотка стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, – керівнику органу державної виконавчої служби та його заступникам, яким безпосередньо підпорядкований державний виконавець (крім випадків, передбачених абзацами сьомим – одинадцятим цього пункту).
Пункт 3 Порядку № 643 встановлює, що державному виконавцю, на виконанні у якого перебував виконавчий документ немайнового характеру та який забезпечив його фактичне виконання в повному обсязі, виплачується винагорода в розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, якщо боржником за виконавчим документом є фізична особа, та двох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, якщо боржником за виконавчим документом є юридична особа.
За змістом вказаного Порядку у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа (майнового характеру, немайнового характеру, стягнення аліментів та інше) державні виконавці мають право на винагороду за умови дотримання критеріїв виплати винагороди, встановлених Мін`юстом.
Відповідно пунктів 17, 18 Порядку № 643 винагорода виплачується одночасно з виплатою заробітної плати. Виплата винагороди здійснюється в межах і за рахунок відповідних надходжень до спеціального фонду державного бюджету на підставі кошторисів та планів асигнувань спеціального фонду на відповідний рік.
Згідно Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 12.03.2012 за № 333, винагорода державного виконавця включена до коду економічної класифікації видатків (КЕКВ) 2.1.1.1 «Заробітна плата».
Аналізуючи матеріали справи, законодавство, що регулює спірні питання, колегія суддів доходить висновку, що винагорода державного виконавця є частиною його оплати праці. Введення інституту винагороди державного виконавця мало на меті стимулювання своєчасного виконання рішень судів та інших компетентних органів, що сприяє підвищенню авторитету правосуддя, дотриманню принципу законності як складової верховенства права. Право на винагороду у державного виконавця виникає у зв`язку з повним фактичним виконанням виконавчого документу, стягненням виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій
Отже, винагорода державному виконавцю відноситься до виплат, що належать до фонду оплати праці, вказана виплата не включена до переліку виплат, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, наведеному у пункті 4 Порядку №100.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що винагорода державного виконавця за своєю суттю охоплюється поняттям «додаткова заробітна плата» та входить до структури заробітної плати, оскільки ця стимулююча виплата виплачується за сумлінне виконання державним виконавцем своїх обов`язків під час проведення виконавчих дій. Враховуючи те, що вказана виплата може виплачуватись неодноразово в залежності від якості та результативності праці державного виконавця, продуктивності його роботи, вона не може вважатись одноразовою грошовою виплатою, а тому має бути врахована під час обчислення середньої заробітної плати.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи,  факт не врахування винагороди державного виконавця при обчисленні середньої заробітної плати при розрахунку матеріальної допомоги, відповідачем не заперечується та підтверджено матеріалами справи, зокрема, розрахунками ГТУЮ у Миколаївській області на оплату за дні відпустки згідно кожного наказу.
Враховуючи вказане, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Таким чином, суд першої інстанції дійшов ґрунтовного висновку, що така складова заробітної плати, як винагорода державному виконавцю, враховується при обчисленні середньої заробітної плати працівника у всіх випадках її збереження відповідно до положень Порядку № 100.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі № 814/564/16.
За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В ході розгляду справи позивач довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Доводи апеляційної скарги.

Що стосується посилань відповідача в апеляційній скарзі на те, що він жодних дій або бездіяльності відносно позивача у спірних правовідносинах не вчиняв, то колегія суддів вважає такі посилання помилковими, огляду на таке.
Так, приписами статті 52 КАС України  визначено, що у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Таким чином, процесуальне правонаступництво передбачено не лише у зв`язку зі смертю (оголошенням померлою) фізичної особи та реорганізацією суб`єкта господарювання, а й в інших передбачених законом випадках, у тому числі в разі заміни кредитора або боржника в зобов`язанні.
Процесуальне правонаступництво в розумінні статті 52 КАС України  допускається на будь-якій стадії судового процесу.
Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок по відновленню порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід щодо переходу до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.
У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувались ліквідованим органом, не можуть бути припинені і підлягають передачі іншим державним органам, за виключенням того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.
Отже, правонаступництво в сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10.09. 2020 по справі за № 420/5772/18, від 06.10.2020 по справі за № 804/958/17 та від 30.12.2020 по справі за № 805/4361/17-а.
Отже, твердження Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) стосовно того, що ним не вчинялось будь-яких дій чи бездіяльності відносно позивача у спірних правовідносинах є помилковими, оскільки права та обов`язки ліквідованого Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області зберігаються за Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Одеса).
Суд зауважує, що винагорода державному виконавцю за своєю суттю охоплюється поняттям «додаткова заробітна плата» та входить до структури заробітної плати, оскільки ця стимулююча виплата виплачується за сумлінне виконання державним виконавцем своїх обов`язків під час проведення виконавчих дій. Враховуючи те, що вказана виплата може виплачуватись неодноразово в залежності від якості та результативності праці державного виконавця, продуктивності його роботи, вона не може вважатись одноразовою грошовою виплатою.
Наведену правову позицію Верховного Суду (справа № 814/564/16) було враховано судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Апеляційний суд уважає за доцільне зазначити, що статтями 8, 129, 147 Конституції України гарантовано визнання та застосування в Україні принципу верховенства права. При цьому, загальновизнано, що його базовим елементом є принцип правової визначеності, який, крім іншого, означає стабільність та єдність судової практики, а також можливість відступу судом від своєї попередньої правової позиції лише за наявності вагомих підстав.
Єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики (пункт 4 частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Необхідно зазначити, що єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в адміністративному судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності стосовно вирішення спірних ситуацій для учасників судового процесу.
За змістом частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.
З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
Подібної позиції дотримується і Європейський суд з прав людини, який у загальних підходах застосування принципу ВП зазначає, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави (пункт 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom»), заява № 27238/95).
Надаючи правову оцінку доводам Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), наведеним у апеляційній скарзі, колегія суддів звертає увагу на те, що зміст скарги не дає підстав для висновку, що скаржник навів належне обґрунтування необхідності відступлення від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 814/564/16 та застосованого судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Апелянт не наводить інших прикладів судових рішень, ухвалених після прийняття Верховним Судом вказаної постанови, у яких Верховний Суд по іншому застосовує норми права у подібних правовідносинах.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом спору у цій справі не є виплата винагороди державному виконавцю, передбачена Порядком № 643, на який у апеляційній скарзі посилається апелянт. Мова йде про порушення трудових прав позивача, що полягає у неправильному визначенні середнього заробітку.
Твердження апелянта про те, що судами попередніх інстанцій не застосовано статтю 50 Закону України «Про державну службу» колегія суддів відхиляє, оскільки, як правильно зазначено судом першої інстанції, прямою нормою закону, а саме: статтею 13 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що винагорода є складовою частиною заробітної плати працівника органу державної виконавчої служби.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, оскільки неврахування відповідачем винагороди державного виконавця позивача при обчисленні його середньої заробітної плати в розрахунках відпускних, розрахунках матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових витань є протиправним.
Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 31 січня 2023 року у справі № 160/3848/21, 23 лютого 2023 року у справі № 400/4679/20 і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від неї.
При цьому, колегія суддів зауважує, що розрахунок суми заборгованості, яка підлягає стягненню на користь позивача, апелянтом не оспорюється, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції не переглядається.
Щодо посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не враховано, що заробітна плата державного виконавця та винагорода державному виконавцю мають різні джерела фінансування, що свідчить про різний правовий характер заробітної плати та винагороди, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. А тому твердження апелянта що винагорода державному виконавцю виплачується за рахунок коштів виконавчого провадження, не відповідає положенням чинного законодавства.
Підтвердженням того що оплата праці державного службовця є саме державний бюджет, є положення ч. 4 ст. 50 Закону України «Про державну службу», яка чітко визначає що джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет.
Разом з тим, посилання апелянта на постанову Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1213 є безпідставними, оскільки вказана постанова прийнята лише 09.12.2020 та набула чинності з 12.12.2020, а тому не може бути застосована до спірних правовідносин, про що також зазначив і суд першої інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Отже, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2021 року по справі № 400/4678/20 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.
Дата складення та підписання повного тексту судового рішення –  15 березня 2023 року.
Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Домусчі С.Д.    Семенюк Г.В.