Справа № 459/3882/21                        Головуючий у 1 інстанції: Мельникович М. В. 
Провадження № 22-ц/811/1330/22                Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 січня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді:  Мікуш Ю.Р.
Суддів:Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.
секретар Іванова О.О.
розглянувши у м.Львові в порядку спрощеного провадження без участі учасників справи цивільну справу № 459/3882/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ДП «Львіввугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта «Степова» про стягнення  середнього заробітку за час порушення строків виплати , моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

30 листопада 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати, яка не була виплачена при його звільненні у сумі 18 959,50 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати по день подання позову в сумі 66 344,08 грн. та 8000 грн. моральної шкоди.
17 січня 2022 року позивачем подана заява про зменшення позовних вимог, в якій він зазначив, що станом на 20 грудня 2021 року заборгованість по заробітній платі та інших сумах, що підлягали виплаті у зв`язку із звільненням була погашена в добровільному порядку і станом на день подання заяви про зменшення позовних вимог відсутня. Однак зазначив, що вимога щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є обґрунтованою. Дана сума становить 44 480,69 грн., оскільки повний розрахунок із позивачем було проведено 13 грудня 2021 року, а отже до цього дня була наявна заборгованість із виплати заробітної плати. Зазначив, що ним подана заява до відповідача про виплату заробітної плати, яка останнім була отримана 24 вересня 2021 року. Отже, з 24 вересня 2021 року по день фактичного розрахунку 13 грудня 2021 року кількість робочих днів становить 59. Сума середнього заробітку за цей період вираховується наступним чином: 753,91 грн. (середньоденний заробіток) х 59 (кількість робочих днів) становить 44 480,69 грн. Також зазначив, що ним не порушено строку позовної давності. Відтак з врахуванням зменшених позовних вимог просив стягнути з відповідача на користь позивача 44 480,69 грн. середнього заробітку за час порушення строків розрахунку при звільненні, а також 5000 грн. моральної шкоди.
В обґрунтування позову посилався на те, що з 14 серпня 2012 року працював на підземних роботах у ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля». 29 липня 2021 року його було звільнено у зв`язку із виявленою невідповідністю займаній посаді внаслідок незадовільного стану здоров`я з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку згідно з Колективним договором. Позивач стверджував, що в порушення вимог ст. 115, 116 КЗпП України його не було повідомлено про нараховані суми, що належали до виплати. Крім того, станом на день звернення до суду із позовом йому не виплачені усі суми, що підлягали до виплати в день звільнення. З метою захисту своїх інтересів позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати йому інформацію про суми заробітної плати та інші виплати, що нараховані йому при звільненні. На його заяву був наданий розрахунковий лист про суму нарахованої зарплати за місяць звільнення, суму податків, зборів та інших утримань із заробітної плати. Також через неправомірні дії відповідача, які полягають у невиплаті належних грошових коштів при звільненні, неодноразовому ігноруванні законних вимог позивача, йому завдано душевних страждань. З врахуванням зменшених позовних вимог моральну шкоду оцінив у 5000 грн. та просив її стягнути з відповідача.
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 25 квітня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржив  ОСОБА_1 . 
В апеляційній скарзі зазначає, що проведення навіть частково розрахунку після отримання його листа є беззаперечним доказом розцінювання відповідачем цього листа, як передбаченої ст. 116 КЗпП вимоги про проведення розрахунку. Вважає, що оскільки розрахунок не був проведений на наступний день після її отримання відповідачем було порушено строки його проведення, що в свою чергу покладає на нього відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП. Посилається на те, що суд першої інстанції, приймаючи доводи відповідача щодо неможливості розцінювання його листа від 02 вересня 2021 року як вимоги, передбаченої ст. 116 КЗпП, не надав жодної оцінки доводам щодо відсутності законодавчо встановленої форми такої вимоги та поверхнево оцінивши його лист, не прийняв до уваги його суть. Вважає, що до стягнення з відповідача підлягає сума 51 504,05 грн., оскільки така визначена виходячи із середньоденної заробітної плати, наданої відповідачем.Звертає увагу на те, що наявність у відповідача перед ним заборгованості із заробітної плати свідчить про триваючий характер такої заборгованості.Стверджує, що така позиція відповідача спричиняє йому душевні страждання, які він оцінив у 5000 грн. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Відповідно до ст.360 ЦПК України відповідач подав відзив на апеляційну скаргу.
У відзиві зазначає, що остаточний розрахунок з позивачем проведений 13 грудня 2021 року, оскільки останній робочий день 28 липня 2021 року позивач не працював, а вимоги до ДП «Львіввугілля» про здійснення розрахунку не пред`являв. Така позиція відповідає правовому висновку Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 27 січня 2020 року у справі №682/3060/16-ц. Скерований позивачем лист від 02.09.2021 року не містить вимоги про виплату йому суми заборгованості. Тому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи те, що ціна позову у даній справі менша ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційна скарга підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч.2 ст.247 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає. 
Згідно з ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Підставою даного позову є не проведення остаточного розрахунку із працівником в день його звільнення та стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Судом встановлено такі обставини.
З 14.08.2012 ОСОБА_1 працював на ВП “Шахта “Степова” ДП “Львівугілля” на підземних роботах з повним робочим днем (а.с.15).
Наказом №305 від 29.07.2021 позивач звільнений з ВП «Шахта «Степова» ДП «Львівугілля» внаслідок стану здоров`я, який перешкоджав продовженню даної роботи, на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки та копією наказу (а. с. 14-15, 33).
У день звільнення повного розрахунку із позивачем відповідач не здійснив, що підтверджується поясненнями сторін, що містяться у позові та відзиві.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що в останній день роботи позивач не працював, а тому роботодавець повинен був провести з ним остаточний розрахунок лише після вимоги про це звільненого працівника. Враховуючи те, що позивач до подання позову, вимогу про остаточний розрахунок до відповідача не пред`явив, а після отримання позовної заяви відповідач у перший робочий день здійснив повний розрахунок з позивачем, підстав для задоволення позову немає. 
Апеляційнйи суд погоджується з таким висновком суду. 
Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач стверджує, що неодноразово в усному порядку звертався з вимогою провести з ним остаточний розрахунок, однак відповідач на його вимогу не реагував, а тому він 02.09.2021 року скерував на адресу відповідача лист в якому просив надати йому розрахунок сум, що підлягали до виплати у зв`язку із звільненням станом на 29 липня 2021 року та розрахунок середнього заробітку , який має бути виплачений відповідно до ст.117 КЗпП України починаючи з 29 липня 2021 року. Повідомити про строки виплати всіх сум, що належать йому у зв`язку із звільненням (а.с.16) . Стверджує, що даний лист і є вимогою, оскільки трудовим законодавством не встановлено форми для такої вимоги.
Такі твердження апеляційної скарги є безпідставними, враховуючи такі вимоги матеріального права та висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з ст.116 Кодексу законів про працю України (в редакції чинній на час ухвалення рішення) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Зокрема зазначена стаття (в редакції чинній на час ухвалення рішення) передбачала, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз зазначених норм закону свідчить про те, що в разі коли працівник в день звільнення не працював, він повинен пред`явити вимогу про розрахунок. Відповідальність роботодався передбачена у ст.117 КЗпП України настає в разі наявності вини роботодавця порушення строків виплати передбачених у ст.116 КЗпП України. 
Як встановлено з матеріалів справи, позивач не заперечує факту, що в день звільнення він не працював, відтак остаточний розрахунок роботодавець повинен був провести не пізніше наступного дня після пред`явлення вимоги. 
Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що лист від 02.09.2021 року не містить вимоги про виплату належних позивачу сум.
Крім цього, з листа № 1515/5-4 від 21.10.2021, який відповідач надіслав у відповідь позивачу та зокрема з копії розрахункової карточки за липень 2021 року встановлено, що сума до видачі ОСОБА_1 становить 0.00 (а.с.17-18).
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.ст.77-80 ЦПК України).
Обгрунтовуючи даний позов позивач не надав належних , допустимих та достатніх доказів того, що відповідач допустив порушення строків виплати належних йому при звільненні сум, після пред`явлення ним вимоги з врахуванням того, що в день звільнення він не працював, а тому висновок суду є правильним та відповідає правовому висновку щодо застосування відповідних норм права, викладеному в постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі №682/3060/16-ц.
Твердження в апеляційній скарзі про те, що трудовим законом не передбачено письмової вимоги щодо остаточного розрахунку не спростовують того, що обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги повинні бути підтверджені певними засобами доказування, а в даному випадку письмовими доказами. 
Відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Суд першої інстанції дійшов обгрунтьованого висновку, оскілки доказів пред`явлення вимоги до подання позову до суду не має, відтак такою вимогою слід вважати позовну заяву, що відповідає правовму висновку Верховного Суду викладеному у постанові від 27 січня 2020 року у справі №682/3060/16-ц.
З матеріалів справи встановлено, що копія позовної заяви з додатками та ухвала про відкриття провадження у даній справі вручена відповідачу 10.12.2021, що підтверджується відбитком вхідної кореспонденції № 32-443 від 10.12.2021 (а. с.71) та на наступний робочий день після отримання позовної заяви відповідачем 13.12.2021 було проведено повний розрахунок з позивачем, що не заперечується самим позивачем.
Знідно з ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Згідно з довідкою ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля» №1884/5-4 від 21.12.2021 заборгованість відповідача щодо виплати заробітної плати та інших додаткових виплат перед ОСОБА_1 станом на 21.12.2021 повністю відсутня (а. с. 60).
З врахуванням того, що після заявленої вимоги про виплату належних позивачу сум на час звільнення у формі позовної заяви, відповідач на наступний робочий день виплатив заборгованість, підстав для застосування відповідальності роботодавця за ст.117 КЗпП України немає. 
Крім цього, в апеляційній скарзі прозивач збільшив суму середнього заробітку з 44480,69 грн. до 51504,05 грн., що суперечить ч.6 ст.367 ЦПК України,якою передбачено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди.
Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.  Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що підстав для стягнення моральної шкоди немає, оскільки порушень трудового законодавства відповідачем судом не встановлено.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростують, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає. 
Відповідно до 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1,375,383,384,389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 квітня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 30 січня 2023 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді:                                 Т.І.Приколота

                                                                        Р.В.Савуляк