ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

15 грудня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/23289/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Чабаненко С.В.,
                               суддів:  Чумака С.Ю., Юрко І.В.,       
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі  апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 січня 2022 року у справі №160/23289/21 за позовом   ОСОБА_1  до  Головного управління ДПС у Дніпропетровській області     про визнання протиправними та скасування вимог,- 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просив:
- визнати протиправними дії Головного управління ДПС у Дніпропетровській області щодо нарахування заборгованості зі сплати боргу (недоїмки) за вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5628-58-У від 26.02.2020 року на суму 29293,44 грн. та вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5628-58-У від 16.02.2021 року на суму 37788,74 грн.;
- визнати протиправним та скасувати нарахування боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску за вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5628-58-У від 26.02.2020 року на суму 29293,44 грн. та вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5628-58-У від 16.02.2021 року на суму 37788,74 грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 січня 2022 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимоги Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5628-58У від 26.02.2020 року  у сумі 29293,44 грн., та  №Ф-5628-58У від 16.02.2021 року  у сумі 37788,74 грн. зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове держави соціальне страхування.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, прийняття рішення без повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи, що призвело до невірного вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до приписів     ст. 311 КАС України.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 15.09.2010 року зареєстрований фізичною особою   -  підприємцем (а.с. 42).
Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, державну реєстрацію припинення - проведено 022.11.2021 року.
Відповідно до трудової книжки б/н позивач з 09.10.2017 року по 16.04.2019 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Максіпром Груп»; з 27.06.2019 року по 13.11.2019 року ООО  «Артель Старателей «Сияние» (Россійська Федерація), в періоді з 06.04.2020 року по  30.06.2020 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «КОРСА», за період з 28.07.20202 року по 11.03.2021 ро перебував у трудових відносинах з АТ «Покровський гірничо-збагачувальний комбінат» (а.с. 19-21).
Згідно з індивідуальними відомостями Пенсійного фонду України про застраховану особу позивача (форма ОК-5) за спірні роки з січня 2017 року по березень 2020 року єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача сплачували работодавці за ті періоди, в яких він мав з ними трудові відносини, а саме: за період з 10.2017 по 04.2019 року  ТОВ «Максіпром груп» (код ЄДРПОУ 38167697); за період з 04.2020 року по 06.2020 року ТОВ «КОРСА» (код ЄДРПОУ 3305110).
Отже, наведене свідчить, що в періоді з січня 2017 року по березень 2020 року позивачем не сплачено ЄСВ за періоди: з січень 2017 року по вересень 2017 року, з травня 2019 по  березень 2020 року, та як наслідок страховий стаж не зарахований (а.с.22).  
На підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів та відповідно до     статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року № 2464-VI     контролюючим органом проведено нарахування в інтегрованій картці платника єдиного внеску ОСОБА_1 : за 2017 рік у сумі 8448 грн (2112 грн у квартал); за 2018 рік     9828,72 грн (2457,16 грн у квартал); за 2019 рік     11016,72 грн (2754,16 грн у квартал); за 2020 рік     8495,30 грн (2078,12 грн за І квартал, 1039,06 грн за ІІ квартал, 3178,12 грн за ІІІ квартал, 2200 грн - за IV квартал).
26.02.2020 року Головним управління ДПС у Дніпропетровській області винесено податкову вимогу №Ф-5628-58У на загальну суму 29 293,44 грн. по сплаті заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Зазначений борг розрахований наступним чином:
1) за 1-4 квартали 2017 рік     8 448,00 грн., виходячи із 704,00 грн. на місяць;
2) за 1-4 квартали 2018 рік     9 828,72 грн., виходячи із 819,06 грн. на місяць;
3) за 1-4 квартали 2019 року     11 016,72 грн., виходячи із 918,06 грн. на місяць.
16.02.2021 року Головним управління ДПС у Дніпропетровській області винесено податкову вимогу №Ф-5628-58У на загальну суму 37 788,74 грн. по сплаті заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Зазначений борг розрахований наступним чином:
1) за 1-4 квартали 2017 рік     8 448,00 грн., виходячи із 704,00 грн. на місяць;
2) за 1-4 квартали 2018 рік     9 828,72 грн., виходячи із 819,06 грн. на місяць;
3) за 1-4 квартали 2019 року     11 016,72 грн., виходячи із 918,06 грн. на місяць;
4) за 1 квартал 2020 року     2 078,12 грн.;
5) за 2 квартал 2020 року     1 039,06 грн.;
6) за 3 квартал 2020 року     3 178,12 грн.;
7) за 4 квартал 2020 року     2 200,00 грн.
Не погоджуючись із прийнятими рішеннями позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що роботодавцями позивача частково було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове соціальне страхування за в періоди, які визначені у оскаржуваних вимогах про сплату боргу (недоїмки) та з урахування того, що суд не наділений повноваженнями щодо забезпечення адміністрування єдиного внеску, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску, а дані повноваження є компетенцією центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача є визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5628-58У від 26.02.2020 року та №Ф-5628-58У від 16.02.2021 року. 
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Спірні правовідносини врегульовані нормами     Податкового кодексу України     в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами     Закону № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Так, відповідно до підпункту     14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України     (далі-ПК України) самозайнята особа     платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність     участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Пункт  14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник»     це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;
Відповідно до пункту 2 частини першої     статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок)   консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до     статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Пунктами 3 і 10 частини першої  статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:
застрахована особа  фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;
страхувальники  це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону     зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої  статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої     статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої     статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої     статті 4 цього Закону,     на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до     Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої     статті 4 цього Закону,     на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої     статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування,     на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює,  Законом № 2464-VI не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Інше тлумачення норм     Закону № 2464-VI, на якому наполягає відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27 листопада 2019 року (справа № 160/3114/19), від 4 грудня 2019 року (справа № 440/2149/19) та від 23 січня 2020 року (справа № 480/4656/18).
Крім того, відповідно до пункту 9-10 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464  тимчасово звільняються від нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску особи, зазначені у  пунктах 4, 5  та  5-1  частини першої  статті 4 цього Закону, в частині сум, що підлягають нарахуванню, обчисленню та сплаті такими особами за періоди з 1 по 31 березня, з 1 по 30 квітня та з 1 по 31 травня 2020 року за себе.
Як вказувалось вище, згідно з індивідуальними відомостями Пенсійного фонду України про застраховану особу позивача (форма ОК-5) з жовтня 2017 року по квітень 2019 року єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача сплачувало ТОВ «Максіпром груп» (код ЄДРПОУ 38167697), з квітня 20202 року по червень 2020 року - сплачувало ТОВ «КОРСА» (код ЄДРПОУ 3305110). В той же час за періоди: з січень 2017 року по вересень 2017 року, з травня 2019 по березень 2020 року ЄСВ не сплачений, страховий стаж не зарахований (а.с.22).
Зазначене підтверджується також відомостями про зарахування до страхового стажу позивача періоду з січня 2017 року по березень 2020 року.
Отже, позивач був найманим працівником, відповідно застрахованим і у зазначений період платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі не меншому за мінімальний за нього був його роботодавець.
Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження господарської діяльності судами обох інстанцій не встановлено. Відповідач у відзиві на позов та в апеляційній скарзі про наявність таких доходів також не зазначав.
Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні     Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї в період з січня 2017 року по березень 2020 року та за грудень 2020 року нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
За таких підстав, ураховуючи все зазначене вище, колегія суддів дійшла висновку, що сооба, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність нарахування відповідачем за вказаний період часу обов`язку сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 15758,60 грн з розрахунку (за  січень-вересень 2017 рік - 6336 грн, за травень - грудень 2019 року - 7344,48 грн, за січень-березень 2020 року - 2078,12). Таким чином враховуючи наведене колегія суддів доходить висновку, що вимога в частині зобов`язання позивача сплатити борг (недоїмку) з ЄСВ за період з січня 2017 року по березень 2020 року, у розмірі 22030,14 грн (37788,74 грн- 15758,60 грн )     є протиправною і підлягає скасуванню.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що визначення відповідачем позивачу обов`язку зі сплати єдиного соціального внеску за своєю правовою природою є не штрафними санкціями відносно останнього за якісь порушення чинного законодавства, а переслідує мету соціального захисту позивача, оскільки сплата таких внесків призводить до нарахування особі відповідного страхового стажу, що в подальшому позитивно вплине на  пенсійне забезпечення.
Крім того, колегія суддів враховує, що податкова вимога від 16.02.2021 року №Ф-5628-58У на суму 37788,74 грн включає в себе заборгованість платника податків зі сплати ЄСВ за період з І кварталу 2017 року по 1 квартал 2020 року, отже у зазначений період увійшли суми ЄСВ, які визначені у податковій вимозі від 26.02.2020 року № Ф-5628-58У на суму 29293,44 грн.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції     скасуванню в частині визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 16.02.2021 року №Ф-5628-58У  про зобов`язання позивача сплатити борг (недоїмку) з ЄСВ у розмірі 15758,60 грн з прийняттям нового судового рішення про відмову в позові в цій частині.
В іншій частині рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому в цій частині підлягає залишенню без змін.
Оскільки справа відповідно до п. 6 ч. 6  ст. 12 КАС України   відноситься до категорії незначних, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5  ст. 328 КАС України     оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись ст. ст.     311,  315,  316,  321,  322,  327,  329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 січня 2022 року     скасувати в частині задоволення позову про визнання протиправною та скасування вимогу №Ф-5628-58-У від 16.02.2021 року про зобов`язання позивача сплатити борг (недоїмку) з ЄСВ у розмірі 15758,60 грн і в цій частині в позові відмовити. 
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду, відповідно до ст. ст.     328     329 КАС України.

Головуючий - суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      С.Ю. Чумак 

                               суддя                                                                      І.В. Юрко