ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 лютого 2023 року           справа №200/18871/21 

м. Дніпро

 Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача - Райзман Олександра Яковича на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2022 р. у справі № 200/18871/21 (головуючий І інстанції  Кочанова П.В.) щодо розгляду звіту Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про виконання рішення суду в адміністративній справі № 200/18871/21 за позовом ОСОБА_1  до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                              У С Т А Н О В И В:

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року по справі №200/18871/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання винити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 03.12.2021р. № 057050009494 про відмову ОСОБА_1 у поновленні пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити з 07.10.2009 року нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до норм Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, на визначений ОСОБА_1 банківський рахунок, із компенсацією втрати частини доходів.  В іншій частині задоволення позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2022 року заяву представника ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду задоволено частково. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області  протягом 30 днів з дня отримання копії даної ухвали подати до суду звіт про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року по справі № 200/18871/21. В іншій частині задоволення заяви відмовлено.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 8 листопада 2022 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про накладення штрафу в порядку ст.382 КАС України в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії  відмовлено.
Встановлено новий строк для подання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області звіту про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року по справі № 200/18871/21.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області протягом п`ятнадцяти днів з дня набрання даною ухвалою суду законної сили подати до суду звіт про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року по справі № 200/18871/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 5 грудня 2022 року встановлено новий строк для подання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області звіту про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року по справі № 200/18871/21.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області протягом п`ятнадцяти днів з дня набрання даною ухвалою суду законної сили подати до суду звіт про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року по справі № 200/18871/21 за позовом ОСОБА_1  до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
23 грудня 2022 року засобами електронного зв`язку Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області надано до суду звіт про виконання судового рішення у справі № 200/18871/21.
У звіті відповідач зазначив, що  станом на 21.12.2022 рішення суду по справі № 200/18871/21 за позовом ОСОБА_1 (перерахунок) виконано в межах покладених судом зобов`язань, а саме поновлено нарахування та виплату пенсії з 07.10.2009 року. ОСОБА_1 з січня 2023 року буде щомісяця отримувати нараховану суму пенсії. Заборгованість за період з 07.10.2009 по 31.12.2022 нарахована в сумі 7918,09 грн. Розрахунок втрати частини доходів буде надано суду додатково в зв`язку з тим, що заборгованість нарахована по грудень 2022 року, а офіційний індекс споживчих цін з котрого розраховується показник втрати частини доходів за грудень Кабінетом Міністрів України не встановлено. Таким чином, Головним управлінням зобов`язання стосовно поновлення з 07.10.2009 року нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії в повному обсязі виконані згідно передбачених законодавством та функціональними повноваженнями державного органу територіального рівня дій, з метою виконання зобов`язань, викладених в рішенні Донецького окружного адміністративного суду від по справі №200/18871/21 від 23.02.2022 року.
Відтак, на думку відповідача, Головне управління в межах своїх повноважень виконало рішення суду від 23.02.2022 року у справі № 200/18871/21.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2022 р. у справі № 200/18871/21 прийнято звіт Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 22 грудня 2022 року № 0500-0907-8/75979 про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року в адміністративній справі № 200/18871/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
Представник позивача не погодився з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржену ухвалу суду та прийняти нове рішення про визнання звіту відповідача від 22.12.2022 р. про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23.02.2022 р. у справі № 200/18871/21 таким, що не підтверджує належне виконання судового рішення.
Відмовити відповідачу у прийнятті звіту про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23.02.2022 р. у справі № 200/18871/21.                              За тривале невиконання належним чином рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23.02.2022 р. у справі № 200/18871/21 без поважних причин накласти на начальника Головного управління ПФУ в Донецькій області ОСОБА_2 штраф у розмірі сорок дев`ять тисяч шістсот двадцять грн. 00 коп.
Штраф стягнути: - 26 840 гривень на користь Державного бюджету України. Стягувачем є Державна судова адміністрація України;
-          26840 гривень на користь позивача ОСОБА_1 .
Копію визначення направити: до Державної судової адміністрації України для пред`явлення як виконавчого документа до виконання у строк три місяці з дня набрання законної сили цього ухвали; позивачеві - для пред`явлення як виконавчий документ до виконання у строк три роки з дня набрання законної сили цього визначення;
З наступного дня після набрання ухвалою законної сили на суму заборгованості без додаткового рішення суду нараховується пеня у розмірі трьох відсотків річних з урахуванням індексу інфляції (ч. 6 ст. 382 КАС України).
Відповідно до ч. 7 ст. 382 КАС України сплата штрафу не звільняє з обов`язку виконати рішення суду.
Відповідно до вимог ч. 7 ст. 382 КАС України зобов`язати ГУ ПФУ у Донецькій області у строк до 15 днів з моменту винесення рішення подати звіт про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23.02.2022 р. у справі № 200/18871/21.
Попередити відповідача про накладення повторного штрафу на керівника суб`єкта владних повноважень у разі ненадання звіту чи невиконання судового рішення.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з ч. 2-4 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Аналогічні вимоги передбачені статтею 14 КАС України.
Крім того, згідно зі ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
В абзаці 3 пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 № 5-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012). 
Також у Рішенні від 26.06.2013 Конституційний Суд України врахував практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України", заява № 60750/00, зазначив, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбачений статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
В пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019, на підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку, Конституційний Суд України вказав на те, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.
Положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.
Європейський суд з прав людини у справі "Горнсбі проти Греції" наголосив на тому, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.
Отже, стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".
З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України"), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України.
Тому обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню стороною, на яку покладено відповідний обов`язок.
Це означає, що учасник справи, якому належить виконати судовий акт, повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Відповідно до частин другої, четвертої статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
Згідно із ст. 1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" № 1403-VIII від 2 червня 2016 року примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.
Поряд з цим суд здійснює контроль за виконанням судового рішення в порядку та на підставах, визначених нормами процесуального права.
Частиною першою статті 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Положення Кодексу адміністративного судочинства України не містять обмеження щодо стадій процесу на яких може бути вирішено питання про застосування заходів судового контролю, передбачених ч. 1 ст. 382 КАС України. Тобто зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, суд може й після ухвалення такого рішення за наслідком розгляду клопотання позивача.
Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною в ухвалі від 20.06.2018 у справі № 800/592/17, та правовою позицію Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.04.2019 у справі № 286/766/17 та в ухвалі від 05.07.2018 у справі № 206/3911/17.
За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суд своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, а також накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Інших повноважень суду при здійсненні судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах статтею 382 КАС України не передбачено.
Надаючи оцінку твердження представника позивача, що позивачу нараховано пенсію за віком, починаючи з 07.10.2009 року у фіксованому розмірі – 49,86 грн., що нижче за мінімальну пенсію у розмірі прожиткового мінімуму, без проведення на загальних підставах поточних масових перерахунків пенсії та розрахунок розміру пенсії з її складовими, з урахуванням показників та даних щодо страхового стажу та заробітної плати, надбавки за наднормативний стаж, підвищення до пенсії як дитини війни, згідно із Законом № 1058-IV – не наведено, суд зазначає, що рішенням від 23 лютого 2022 року у справі № 200/18871/21 на відповідача покладено обов`язок відновлення з 07.10.2009 року нарахування та виплати пенсії позивачу відповідно до норм  Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, на визначений позивачем банківський рахунок, із компенсацією втрати частини доходів.  В іншій частині задоволення позовних вимог відмовлено.
Колегія суддів зазначає, що незгода позивача з діями пенсійного органу щодо проведеного розрахунку пенсії сама по собі не свідчить про відсутність факту виконання судового рішення у значенні положень статті 382 КАС України.
Для висновку про неправомірність дій відповідача в цій частині суд повинен вдатися до оцінки нових доказів та правових підстав такого розрахунку розміру пенсії позивача під час проведення відновлення нарахування пенсії позивача, а також зважити доводи і аргументи обох сторін на підтримку своєю позиції, що є неможливим в порядку здійснення судового контролю, визначеного положеннями статті 382 КАС України.
Суд зазначає, що метою встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі є спонукання відповідача-суб`єкта владних повноважень до виконання рішення суду, ухваленого не на його користь, якщо таке рішення передбачає вчинення певних дій.
При цьому визначальним є те, чи існують достатні підстави вважати, що відповідач може ухилятися від виконання судового рішення, маючи реальну можливість його виконати.
Судом встановлено, що ухвалене на користь позивача рішення в цій справі станом на даний час в повному обсязі не виконане, оскільки позивачу не виплачено кошти.
Суд зазначає, що частиною 1 статті 47 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” передбачено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України незалежно від задекларованого або зареєстрованого місця проживання пенсіонера організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 4 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках від  30 серпня 1999 р. № 1596 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2016 р. № 662), виплата пенсій та грошової допомоги відповідно до цього Порядку здійснюється за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання одержувачів в населених пунктах у межах України, в яких функціонують вибрані одержувачами уповноважені банки, їх відокремлені підрозділи (філії, відділення, представництва тощо) (далі - установи уповноважених банків).
Пунктом 6 Порядку визначено, що одержувачі самостійно вибирають уповноважений банк для відкриття поточного рахунка.
Разом з тим, за наявною в матеріалах справи заявою позивача від 24 листопада 2021 року до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про поновлення виплати пенсії, судом встановлено, що у графі “Пенсію прошу виплачувати” зазначено, що номер рахунка буде повідомлено пізніше. 
На час розгляду звіту відповідача, матеріали справи не містять доказів того, що позивачем або його представником було направлено до пенсійного органу заяву про відкриття банківського рахунку.
Постановою Верховного Суду від 30.04.2020 у справі №804/2076/17 встановлена правова позиція: Сам факт відсутності певного результату (виплати коштів за судовим рішенням) не може бути достатнім підтвердженням того, що суб`єкт владних повноважень допустив саме протиправну бездіяльність. Про протиправність може свідчити, зокрема, те, що суб`єкт владних повноважень бездіяв за обставин, коли мав реальну можливість реалізувати свої повноваження, повинен був це зробити, але не зробив (чи зробив несвоєчасно, з порушенням процедури чи інших вимог), що спричинило порушення прав та інтересів особи. 
Таким чином, оскільки часткове невиконання відповідачем рішення суду у цій справі обумовлюється об`єктивними причинами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для накладення на начальника Головного управління  Пенсійного фонду України в Донецькій області штрафу в порядку, визначеному ст. 382 КАС України.
При цьому суд враховує, що основним призначенням стадії виконання судового рішення є фактичне втілення судових присуджень у матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Водночас прийняття судом рішення про накладення на керівника суб`єкта владних повноважень штрафу у даному випадку не вплине на виконання судового рішення, ухваленого на користь позивача, та, відповідно, не відновить його право на отримання присуджених бюджетних коштів.
Колегія суддів Верховного Суду у постанові від 23.04.2020 при вирішенні справи № 560/523/16 зазначила, що, переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів (фінансової спроможності) такої посадової особи. Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції визнається заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист. Специфіка застосування штрафної санкції полягає в тому, що вона накладається на керівника суб`єкта владних повноважень, яким не забезпечено виконання судового рішення, та який є відповідальним за діяльність державного органу, який він очолює. Можливість накладення штрафу розглядається не самостійно, а за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду, або у разі неподання такого звіту. Накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення суду, штрафу є мірою покарання, а тому можливість суду накласти такий штраф може бути реалізована лише за умови встановлення судом обставин, які свідчать про умисне невиконання рішення суду, недобросовісність у діях суб`єкта владних повноважень, які свідчать про ухилення останнього від виконання рішення суду.
Враховуючи викладене, з урахуванням характеру спірних правовідносин та фактичних обставин справи, беручи до уваги висновки Верховного Суд у справі № 560/523/16, суд не вбачає наявності вищезазначених підстав для накладення на начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області штрафу за невиконання рішення суду у цій справі.
Водночас суд наголошує, що це не звільняє пенсійний орган від обов`язку виконати рішення суду, ухвалене на користь позивача, та не позбавляє позивача права повторно звернутися до суду із заявою про встановлення судового контролю за виконанням такого рішення шляхом зобов`язання відповідача подати новий звіт про його виконання, якщо подальша поведінка відповідача буде давати приводи вважати, що він ухиляється від виконання рішення суду, затягує його виконання або ж діє недобросовісно та не вживає заходів, необхідних для його якнайшвидшого виконання.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про прийняття звіту про виконання рішення суду.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу представника позивача - Райзман Олександра Яковича на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2022 р. у справі № 200/18871/21- залишити без задоволення.                                                                           
Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2022 р. у справі № 200/18871/21- залишити без змін.                                                                                      
Повне судове рішення складено 07 лютого 2023 року.      
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                     Т.Г. Гаврищук

                                                                                                              І.В. Сіваченко