Справа № 2-5441/2011

П О С Т А Н О В А
Іменем України

06 грудня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
               головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Фазикош Г.В. і Собослоя Г.Г.,
       з участю секретаря Зубашкова М., 
       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Закарпатське обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 15 березня 2022 року (у складі судді Монича В.О.) за позовом акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Закарпатське обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, -
ВСТАНОВИВ:
У липні 2011 р. публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії – Закарпатське обласне управління (надалі – Банк), звернулося до суду з позовом, у якому просило:
-достроково стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 1189143.44 грн.;
-змінити умови Кредитного договору № 82301 від 23.01.2008 р., укладеного між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії – Закарпатського обласного управління «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 щодо терміну його виконання, а саме: визначити строк виконання кредитного договору з моменту набрання рішенням законної сили;
-стягнути з ОСОБА_1 1700 грн. державного мита і 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.
Заявлені вимоги Банк обґрунтував таким.
27.02.2008 р. уклав із ОСОБА_1 договір про іпотечний кредит № 82702 на суму 742350,00 грн. для придбання житла. З урахуванням додаткової угоди № 1 від 25.09.2008 р. до вказаного договору кошти були надані на строк по 26.02.2028 зі сплатою за користування ними 18% річних.
Виконання позичальником зобов`язань було забезпечено іпотекою земельної ділянки в АДРЕСА_1 , з розташованим на ній житловим будинком, про що 27.02.2008 р. був укладений іпотечний договір.
Позичальник порушив свої зобов`язання за договором і спричинив виникнення заборгованості, внаслідок чого кредитор звертався до нього з листами від 21.05.2009 р. і від 04.05.2011 р. з приводу погашення боргу, які були залишені без реагування.
Станом на 25.05.2011 заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором складала 1189143,44 грн., із яких: 740017,72 грн. боргу за кредитом, 353481,69 грн. боргу за відсотками, а також пеня в сумі 95644,00 грн.
Несплата коштів за кредитним договором спричиняє збитки банку, який позбавлений очікуваного доходу, а також незалежно від виконання зобов`язань позичальником повинен виконувати свої зобов`язання, зокрема, зі сплати податку на прибуток з нарахованих, але не отриманих від позичальника процентів.
Відповідно до ст.ст. 651, 653 ЦК України, договір може бути змінено судовим порядком в разі істотного порушення договору другою стороною, тому умови договору щодо строку зобов`язання необхідно змінити, визначивши такий моментом набрання рішенням законної сили.
Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 02.07.2012 р. було стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку 1189143.44 грн., держмито в розмірі 1700 грн. і 120 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення (т1, а.с.63-64).
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 12.03.2020 р. заяву відповідача ОСОБА_1 від 28.12.2019 р. про перегляд указаного заочного рішення суду залишено без задоволення (т.1, а.с.93-94).
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 27.01.2021 р. заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02.07.2012 р. скасовано, а справу за позовом акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення боргу направлено за встановленою підсудністю на розгляд Мукачівського міськрайонного суду.
23.04.2021 р. Банк подав до Мукачівського міськрайонного суду заяву про зменшення розміру позовних вимог (т.1, а.с.244), у якій просив:
-стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 82702 від 27.02.2008 р., яка станом на 21.04.2021 р. становить 930615.32 грн., із яких: 740017.72 грн. – заборгованість по основному боргу (кредиту), 85042.17 грн. – заборгованість по процентах за користування кредитом, 105555.43 грн. – пеня за несвоєчасне погашення кредиту і процентів;
-стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку понесені судові витрати, а саме: 1700 грн. державного мита і 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.
Зменшення розміру позовних вимог обґрунтоване тим, що в процесі провадження у справі ОСОБА_1 погасив частину заборгованості.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 15.03.2022 р. зменшені позовні вимоги Банку до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено частково:
-Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Закарпатського обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором № 82702 від 27.02.2008 р., яка станом на 21.04.2021 р. становить 717391,23 грн. із яких: 636020,85 грн. – заборгованість по основному боргу (кредиту), 81 370,38 грн. – пеня, нарахована за несвоєчасне погашення кредиту та процентів;
-Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Закарпатського обласного управління АТ «Ощадбанк» судові витрати в розмірі 1700,00 грн. державного мита та 120 грн. – витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи;
-У решті позову відмовлено.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції як незаконне та необґрунтоване й ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог Банку відмовити в повному обсязі.
Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:
-Згідно з інформаційною довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 27.12.2019 р. № 195232470 власником житлового будинку та земельної ділянки (предмету іпотеки) на підставі договорів купівлі-продажу від 06.02.2015 р. є ОСОБА_3 ;
-Сторонами не заперечується, що укладення указаних договорів купівлі-продажу між ОСОБА_1 (іпотекодавцем) і ОСОБА_3 відбулося за згодою Банку (іпотекодержателя), ціна в сумі 400000 грн. погоджувалась саме ним і кошти, отримані за договорами купівлі-продажу, були спрямовані на погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 82702 від 27.02.2008 р.;
-Відповідно до п.п.6, 7 Іпотечного договору після завершення позасудового врегулювання згідно з п.6.6. цього договору іпотекодержатель (Банк) втрачає право вимоги до іпотекодавця щодо виконання зобов`язання;
-Після направлення позичальнику претензій про дострокове виконання грошового зобов`язання, починаючи з 01.06.2009 р. у Банку не було правових підстав для стягнення відсотків та інших платежів, пов`язаних із обслуговуванням умов договору, однак суд дійшов протилежного висновку, що наявна у справі претензія не є досудовою вимогою у розумінні ст. 1048 ЦК України, за якою кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання;
-У разі, якщо суд дійшов висновку про відсутність досудової вимоги, то повинен був відмовити у задоволенні позову з підстави недотримання кредитором досудового врегулювання спору, передбаченого ч.10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10.06.2017 р.
У письмовому відзиві на скаргу Банк в особі представника – адвоката Мартиняка В.В., просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Узагальнені заперечення зводяться до того, що доводи скарги є помилковими, безпідставними, суперечними вимогам закону та дійсним обставинам справи. Зокрема:
-добровільна реалізація іпотекодавцем предмету іпотеки не є позасудовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки в розумінні Закону України «Про іпотеку» та п.6.6. іпотечного договору;
-надіслане ОСОБА_1 повідомлення № КР-071/08 від 21.05.2009 р. не містило вимоги дострокового погашення усієї суми заборгованості, а містило вимогу про погашення наявної на той момент простроченої заборгованості без зміни строку кредитування у розумінні ч.2 ст. 1050 ЦК України;
-доводи скарги про недотримання Банком обов`язкового досудового порядку врегулювання питання погашення заборгованості відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» повністю спростовується листами-претензіями про погашення заборгованості (без вимоги дострокового погашення) від 21.05.2009 р. та від 04.05.2011 р.).
У апеляційній скарзі Банк в особі представника – адвоката Мартиняка В.В., просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі.
Посилається на неповне з`ясування усіх обставин справи, невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до невідповідності фактичним обставинам справи висновку суду першої інстанції про те, що Банк скористався своїм правом, передбаченим ч.2 ст. 1050 ЦК України, та змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором, оскільки відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики;
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу Банку представник ОСОБА_1 – адвокат Шпуганич В.П., просить залишити таку без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким у задоволенні позову Банку до ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
Узагальнені заперечення за своїм правовим змістом є аналогічними доводам відповідної апеляційної скарги ОСОБА_1 . 
У судовому засіданні як представник ОСОБА_1 – адвокат Шпуганич В.П., так і представник Банку – адвокат Мартиняк В.В., підтримали свої апеляційні скарги та, відповідно, заперечили апеляційні скарги один одного.
Переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданих апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про скасування оскарженого рішення із постановленням нового по суті позовних вимог із таких мотивів.
Судом першої інстанції установлені наступні факти й обставини.
27.02.2008 р. між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі начальника філії – Закарпатського обласного управління, і ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № 82702, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 742 350,00 грн. строком на двадцять років терміном до 26.02.2028 р., зі сплатою 16 % річних (т.1, а.с.8-10).
Того ж дня між указаними сторонами, з метою забезпечення належного виконання зобов`язань, що випливають із договору про іпотечний кредит № 82702, укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В., зареєстрований в реєстрі за № 921, згідно з яким іпотекодавець передав у іпотеку банку нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,0598 га з цільовим призначенням – для будівництва та обслуговування житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , та розташований на ній одноповерховий житловий будинок (т.1, а.с.17-21).
25.09.2008 р. між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі начальника філії – Закарпатського обласного управління, і ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до договору про іпотечний кредит № 82702, згідно з якою установлено розмір плати за користування кредитом – 18% річних (т.1, а.с.16).
Відповідач належним чином не виконував умови договору щодо погашення суми основного боргу та суми нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, у зв`язку з чим позивачем на адресу відповідача направлялися листи-повідомлення № КР-071/08 від 21.05.2009 р. (вимога про погашення заборгованості) та № 03/294-622 від 04.05.2011 р. (вимога про повне погашення заборгованості та пропозиція реструктуризації кредиту), які відповідачем залишено поза увагою (т.1, а.с.22, 23).
У матеріалах справи наявні розрахунки кредитної заборгованості (т.1, а.с.7, 182, 245-246, т.2, а.с.30), які містять різні дані.
З огляду на те, що відповідачем контр-розрахунку боргу не подано, клопотання про призначення судової економічної експертизи за час розгляду справи не заявлено, суд бере до уваги останній розрахунок кредитної заборгованості, згідно з яким станом на 21.04.2021 р. заборгованість ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит № 82702 від 27.02.2008 р. складає 930 615,32 грн., із яких: 740 017,72 грн. – борг по кредиту, 85 042,17 грн. – загальна сума процентів, 105 555,43 грн. – нарахована пеня за період із 21.04.2020 р. по 21.04.2021 р. (т.2, а.с.30).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Банк, звернувшись 04.05.2011 р. до відповідача з вимогою про повне погашення заборгованості та пропозицією щодо реструктуризації кредиту, змінив порядок, умови і строк дії кредитного договору, а відтак право нараховування передбачених договором відсотків із указаної дати припинилося.
Натомість, банк має право вимагати сплату суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, у порядку ч.2 ст. 625 ЦК України.
При цьому, суд відхиляє твердження відповідача щодо втрати банком права на нарахування відсотків з 01.06.2009 р. у зв`язку з пред`явленням вимоги про дострокове виконання грошового зобов`язання, оскільки лист-повідомлення № КР-071/08 від 21.05.2009 р. не містив вимоги про дострокове погашення всієї заборгованості, а містив вимогу про погашення простроченої заборгованості в розмірі 91 656,96 грн.
З доданого позивачем розрахунку (т.2, а.с.30) вбачається, що станом на 01.05.2011 р. сума несплачених відсотків складала 364 794,84 гривень.
Позивач також має право на стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (постанова Великої палати ВС від 04.07.2018 р. у справі №14-154цс18).
Разом з цим, відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) – один рік (ст. 258 ЦК України).
З огляду на те, що позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 105 555,43 грн. за період із 21.04.2020 р. по 21.04.2021 р., обмежившись строком в один рік, то в даному випадку строк позовної давності не пропущено.
Не заслуговують на увагу доводи відповідача про втрату банком права вимоги до іпотекодавця щодо виконання зобов`язання після завершення позасудового врегулювання згідно з п.6.6 Іпотечного договору, оскільки продаж земельної ділянки та домоволодіння, які фактично були предметом іпотечного договору від 27.02.2008 р., здійснювався ОСОБА_1 , а не Банком, тобто в цьому випадку не мало місце позасудове врегулювання згідно з п.6.6 Іпотечного договору.
За наведених обставин суд першої інстанції визнав доведеними вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № 82702 від 27.02.2008 р., яка станом на 21.04.2021 р. складає (із урахуванням погашення кредиту ОСОБА_1 на суму 486 791,71 грн. і втратою банком з 04.05.2011 р. права нарахування відсотків у зв`язку зі зміною строку виконання зобов`язання) 636 020,85 грн. заборгованості по основному боргу та 81 370,38 грн. нарахованої пені за несвоєчасне погашення кредиту і процентів.
Апеляційний суд не може в повному обсязі погодитися із висновками суду першої інстанції по суті спірних правовідносин через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування норм матеріального права.
Так, згідно з положеннями ч.1 ст. 509, ст. 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Отже, правовідносини, що виникають між сторонами на підставі зобов`язання, безпосередньо складаються із двох частин: 1) обов`язку вчинити певну дію; 2) права вимагати вчинення цієї дії.
Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань.
Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їх права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (ч.1 ст. 628 ЦК України). При цьому зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч.3 ст. 509 ЦК України, п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України).
Згідно із ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
На забезпечення цих зобов`язань боржник або інша особа може надати а банк прийняти забезпечення у вигляді застави, поручительства або в іншому вигляді.
Окремим видом застави є іпотека (ст. 575 ЦК України). Метою іпотеки є надання кредитору додаткового до основного права вимоги звернення стягнення на майно.
Правовий механізм існування іпотеки як окремого інституту в зобов`язальних правовідносинах регулюється спеціальним законом – Законом України «Про іпотеку».
Відповідно до імперативно встановленого правила закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а дія нормативно-правового акта в часі починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (тут і надалі положення Закону України «Про іпотеку» застосовуються в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з п.2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека – вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
За змістом ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань. Тобто в разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов`язання притягуються разом з боржником і треті особи.
За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги (ч.1 ст. 6 Закону «Про іпотеку»).
Диспозитивність регулювання акцесорних відносин виявляється в узгодженні сторонами в договорі:
– обсягу забезпечення майнових інтересів кредитора, який може бути узгоджений сторонами у відповідному договорі;
– строку дії іпотечного договору, впродовж якого може бути здійснено суб`єктивне цивільне право кредитора та виконано обов`язок іпотекодавцем.
Відтак, за своєю природою іпотека сама по собі або разом з іншими забезпечувальними заходами покликана забезпечити виконання зобов`язань боржником у повному обсязі, а тому кредитор вправі та зобов`язаний здійснювати свої правомочності таким чином, щоб таке забезпечення було справедливим та здійснювалось з урахуванням інтересів обох сторін кредитного договору, не допускаючи створення заборгованості, що штучно перевищує забезпечувальні заходи.
Згідно із ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Відповідно до ч.1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Таким чином, способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора поділяються на: 1) судовий (на підставі рішення суду); 2) позасудовий (на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя), кожен з яких має власний правовий механізм реалізації.
Для реалізації іпотекодержателем своїх прав на задоволення вимог шляхом позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій із боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.
При цьому, позивач не позбавлений відповідно до положень ст.ст. 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж набуття права власності на нього, якщо це передбачено договором.
Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду на підставі застереження в іпотечному договорі або в окремому договорі, укладеному сторонами в порядку досудового врегулювання.
Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки – це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно в договорі.
Частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
Кредитні правовідносини за своєю правової природою є договірними правовідносинами, тому на них у повній мірі розповсюджуються вимоги цивільного законодавства, зокрема неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом (принципи свободи договору; свободи підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судового захисту цивільного права та інтересу; справедливості, добросовісності та розумності, які передбачені ст. 3 ЦК України).
Зазначені вимоги повною мірою вимагають від учасників правовідносин діяти не тільки відповідно до законодавства, а й у необхідних випадках за аналогією права (ст. 8), за звичаями ділового обороту (ст. 7); добросовісно, при здійсненні своїх прав утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускати дії з наміром завдати шкоди іншій особі, а також дій, що є зловживанням правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства тощо (ст. 13 ЦК України). Водночас особа не може бути примушена до дій, що не є обов`язковими для неї, або дій, що знаходяться поза межами актів цивільного законодавства або договору. При цьому особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 14 ЦК України).
Указані норми законодавства, які містять принципи цивільних правовідносин, спрямовують учасників цивільного обороту діяти добросовісно, у межах законодавства та договору, намагаючись використовувати свої права до того ступеня, щоб не порушити права іншої особи.
Наведені принципи у кредитних правовідносинах можуть проявлятись у відповідальному відношенні кредитора до контролю за виконанням боржником своїх зобов`язань з метою недопущення створення такої заборгованості, що буде непропорційною та непосильною для боржника і поставить його в довгострокову залежність від кредитора, та в добросовісному виконанні боржником своїх зобов`язань щодо повернення отриманих коштів відповідно до умов договору з метою недопущення настання неплатоспроможності кредитора за своїм зобов`язанням.
Порушення цього балансу добросовісної поведінки учасників кредитних правовідносин та встановлення судами недобросовісної поведінки може мати наслідком відмову в захисті порушеного права або покладання зобов`язань для відновлення права, порушеного недобросовісною поведінкою (постанова ВПВС від 22.02.2022 р. у справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21).
Добросовісність є загально-правовим принципом і в судовій практиці розглядається як фундаментальна засада цивільного судочинства з одного боку та як стандарт певної поведінки (зокрема, як належне здійснення цивільних матеріальних прав).
Установлено та не заперечується, що 27.02.2008 р. ВАТ «Державний ощадний банк України» уклало з ОСОБА_1 договір про іпотечний кредит № 82702, на підставі якого надало останньому кредит у сумі 742350,00 грн. на строк по 26.02.2028 р. зі сплатою за користування коштами 16.0% річних (а.с.8-15, 24-28). Додатковою угодою № 1 від 25.09.2008 р. до договору про іпотечний кредит від 27.02.2008 р. № 82702 сторони, зокрема, встановили відсоткову ставку за кредитом у 18.0% річних (а.с.16).
На виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором ВАТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_1 27.02.2008 р. уклали іпотечний договір, що був посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В. за реєстровим № 919, за яким в іпотеку були передані належні ОСОБА_1 житловий будинок загальною площею 69.60 кв. м і земельна ділянка площею 0.0598 га, призначена для будівництва та обслуговування цього будинку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (предмет іпотеки) (а.с.17-21). Вартість предмета іпотеки сторони визначили в договорі в сумі 781289,00 грн.
Заявивши в позові вимогу про дострокове стягнення боргу, Банк визначив його станом на 25.05.2011 в розмірі 1189143,44 грн., із яких основний борг – 740017,72 грн., борг за відсотками – 353481,69 грн., пеня – 95644,00 грн., на підтвердження якого надав розрахунок, де зафіксовані дані щодо сплати боргу за сумою кредиту, за відсотками, а також кінцеві цифри заборгованості за сумою кредиту, за відсотками та пені (а.с.7).
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором від 27.02.2008 р. № 82702 станом на 10.07.2015 р., наданим апеляційному суду позивачем при перегляді заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02.07.2012 р., заборгованість складала 443775,95 грн., із яких 288363,62 грн. – нарахована пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 111833,88 грн. – нараховані відсотки за період з 26.05.2011 р. по 21.10.2012 р., 43578,45 грн. – нарахована пеня за несвоєчасне погашення нарахованих відсотків. При цьому, сплачені ОСОБА_1 440000,00 грн. зараховані на погашення відсотків (т.1, а.с.182-183), що підтверджено і представником позивача.
Згідно з розрахунком заборгованості фізичної особи ОСОБА_1 станом на 21.04.2021 р. загальна сума боргу склала 930615.32 грн. (т.2, а.с.30).
15.12.20214 р. ОСОБА_1 звернувся до Банку з письмовою заявою, у якій просив надати згоду на добровільну реалізацію предмету іпотеки (житлового будинку та земельної ділянки в АДРЕСА_1 ) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 82702 від 27.02.2008 р. за ціною 350000 грн. (т.1, а.с.173).
Як видно з листа-відповіді № 13/73-67 від 28.01.2015 р. Банком було прийняте позитивне рішення про надання згоди на реалізацію указаного нерухомого майна. При цьому, Банк зазначив, що припинення дії обтяження предмета іпотеки можливе після спрямування коштів, отриманих від продажу нерухомості, за ціною не нижче ринкової вартості, визначеної незалежним експертом ПП ОСОБА_4 , а саме: 440000 грн., у рахунок погашення заборгованості за договором кредиту № 82702 від 27.02.2008 р. (т.1, а.с.174).
Згідно з квитанцією АТ «Державний ощадний банк України» від 03.02.2015 р. № 33919074 ОСОБА_1 сплатив Банку 440000,00 грн. (призначення платежу – оплата суми від реалізації предмета забезпечення у рахунок погашення боргу за кредитним договором № 82702 від 27.02.2008 р.) (т.1, а.с.175).
06.02.2015 ОСОБА_1 за згодою АТ «Державний ощадний банк України» продав домоволодіння АДРЕСА_1 за 306000,00 грн. і земельну ділянку з кадастровим номером 2110400000:01:006:0271 площею 0,0598 га за 64000,00 грн. по АДРЕСА_1 Козелу ОСОБА_5 на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Біловар І.О. за реєстровим № 404 і № 410 відповідно. Право власності покупця на нерухоме майно та припинення іпотеки були зареєстровані цього ж дня (а.с.117-123, 127-132, 173, 174, 176-181 та ін.).
Таким чином, реалізація предмету іпотеки відбулася за взаємною домовленістю сторін ( ОСОБА_1 як позичальника – іпотекодавця, та Банку як кредитора – іпотекодержателя) та погодженою сумою у розмірі 440000 грн.
Укладений між сторонами іпотечний договір містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку позасудового врегулювання (п.п.6.6. договору), а після звершення позасудового врегулювання згідно з п.6.6 цього договору іпотекодержатель втрачає право вимоги до іпотекодавця щодо виконання зобов`язання (п.6.7 договору).
Надаючи правову оцінку фактичному способу реалізації іпотечного майна у взаємозв`язку з наявним в іпотечному договорі застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя (Банку) в порядку позасудового врегулювання, колегія суддів вважає доцільним звернути увагу на таке.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.06.2022 р. у справі № 2-591/11 нагадала, що інститут аналогії закону і аналогії права первісно був доктринально обґрунтований і застосовувався судами задовго до часткового відображення цього інституту в законодавстві.
Необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) випливає з того, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути. Крім того, життя перебуває у постійному русі, змінюється і розвивається, внаслідок чого виникають нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити під час ухвалення закону.
Суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли на переконання суду певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні.
Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права, а застосування аналогії у певних випадках дає змогу ухвалити справедливе рішення.
Так, згідно із ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.
З урахуванням наведених норм законодавства, правових позицій Верховного Суду та фактичних обставин справи, а саме того, що ОСОБА_1  продав предмет іпотеки (житловий будинок і земельну ділянку в АДРЕСА_1 ) за домовленістю і письмовою згодою Банку, за ціною, зазначеною Банком, і ця сума (440000 грн.) останнім отримана в рахунок погашення боргу за кредитним договором № 82702 від 27.02.2008 р., колегія суддів вважає справедливим застосувати до спірних правовідносин аналогію закону (ст. 36 Закону України «Про іпотеку») та визнати факт реалізації предмета іпотеки позасудовим врегулюванням спору на підставі іпотечного застереження.
Оскільки Банк сам обрав такий спосіб захисту своїх прав та інтересів як надання дозволу  ОСОБА_1  на продаж предмета іпотеки за конкретно визначеною ціною у розмірі 440000 грн., то наступне пред`явлення Банком до ОСОБА_1  позовної вимоги про стягнення заборгованості за тим же кредитним договором № 82702 від 27.02.2008 р. на загальну суму 930615.32 грн. (станом на 21.04.2021 р.), колегією суддів обґрунтовано розцінюється як недобросовісна поведінка. 
Діючи добросовісно та обачливо, Банк повинен був застосувати заходи досудового врегулювання і звернення стягнення на предмет іпотеки таким чином, щоб вартість предмета іпотеки повністю або в більшій частині погасила заборгованість за кредитним договором, розуміючи, що наступні будь-які вимоги в цих правовідносинах будуть неможливі.
Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашені всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.
ВПВС вважає, що саме на кредитора законодавством покладено контроль за тим, щоб заборгованість за кредитним договором не перевищувала забезпечувальні заходи, і саме для цього законодавець передбачив спрощені процедури звернення стягнення на заставлене майно. Законодавець у такий спосіб встановив баланс між майновими правами та інтересами кредитора-іпотекодержателя і боржника (постанова ВПВС від 22.02.2022 р. у справі № 761/36873/18).
Так, у ч.4 ст. 591 ЦК України міститься загальне правило: якщо одержана від реалізації предмета застави сума не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас ч.4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми ст. 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотеко держателя щодо виконання боржником основного зобов`язання.
Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання в повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують у межах тих самих зобов`язальних правовідносин. Та обставина, чи залишилася після вказаного позасудового врегулювання фактично невиконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має.
У зв`язку з наведеним колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги Банку та його заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Одночасно довід апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо питання позасудового врегулювання є прийнятним і заслуговує на увагу.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам закону оскаржене рішення суду першої інстанції не відповідає.
Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги та відповідно до ст. 376 ч.1, п.3, п.4 ЦПК України рішення суду першої інстанції належить скасувати, а в задоволенні позову Банку – відмовити.
З приводу розподілу судових витрат колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України витрати, понесені ОСОБА_1 за подачу апеляційної скарги в сумі 2550 грн. (т.2, а.с.54) та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 13000 грн. належить покласти на Банк (позивача). 
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1, п.3, п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
2.Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Закарпатське обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.
3.Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 15 березня 2022 року скасувати.
4.У позові акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Закарпатське обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 відмовити.
5.Стягнути з акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Закарпатське обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь  ОСОБА_1 2550 грн. у відшкодування судового збору за подачу апеляційної скарги та 13000 грн. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
6.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
7.Повне судове рішення складено 22.12.2022 р. 

Судді: