ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2022 року 
м. Київ

справа № 400/5398/20
адміністративне провадження № К/9901/9395/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Жука А.В.,
суддів: Мельник-Томенко Ж.М.,  Соколова В.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 
до  Приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая Олега Станіславовича
про  визнання протиправним та скасування виконавчого напису нотаріуса від 25.09.2020,
провадження у якій відкрито 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 (головуючий суддя - Брагар В.С.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2021 (головуючий суддя - Коваль М.П., судді - Домусчі С.Д., Кравець О.О.)

ВСТАНОВИВ:
І. Історія справи
1. У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая Олега Станіславовича, в якому просила суд визнати протиправним та скасувати виконавчий напис №8679 від 25.09.2020 про звернення стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором №004-14904-210613 від 21.06.2013, укладеним з ПАТ «Дельта Банк» (ТОВ «Фінансова Компанія «Паріс»).
2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що безспірність заборгованості позивача за кредитом належним чином не підтверджена, а сам виконавчий напис вчинений з дня виникнення вимоги більше ніж три роки.  
Короткий зміст оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3. Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.11.2020, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2021, у відкритті провадження у справі відмовлено.
4. Оскаржувані судові рішення мотивовані тим, що позовну заяву не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
5. Суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що нотаріуси при вчиненні нотаріальних (не реєстраційних) дій не здійснюють владних управлінських функцій, у зв`язку з чим в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України вони не відносяться до суб`єктів владних повноважень рішення, дії чи бездіяльність яких можуть бути оскаржені до адміністративних судів.
6. Суд першої інстанції зазначив, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.
7. Суд апеляційної інстанції підтримав вказані висновки, а також зазначив, що виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою позивача з виконавчим написом №8679 від 25.09.2020 про звернення стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором №004-14904-210613 від 21.06.2013, укладеним з ПАТ «Дельта Банк» (ТОВ «Фінансова Компанія «Паріс»). При цьому, оскільки оскаржуване рішення було прийняте внаслідок невиконання умов кредитного договору, позовні вимоги у справі фактично заявлено на поновлення порушеного цивільного (майнового) права позивача.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї
8.   У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2021, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
10. Скаржник вважає, що судами попередніх інстанцій не враховано того, що позивач звернулася з позовними вимогами про скасування виконавчого напису на підставі того, що він був виданий з порушенням вимог ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат», та не зверталася з вимогами про поновлення порушеного цивільного права.
11. На думку позивача, спірні правовідносини мають публічно-правовий характер і цей позов належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. 
12. Скаржник вважає, що судами попередніх інстанцій не застосовано правовий висновок, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.04.2018 у справі №826/9928/15 про порядок розгляду позову про визнання протиправним виконавчого напису приватного нотаріуса. Стверджує, що у цій справі дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії нотаріуса, який в межах спірних правовідносин діє як суб`єкт владних повноважень.
13. Відзиву на касаційну скаргу у встановлений судом строк учасниками справи не подано.
Рух адміністративної справи в суді касаційної інстанції
14.   Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2021 для розгляду справи №400/5398/20 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Жук А.В., судді - Мельник-Томенко Ж.М., Соколов В.М.
15. Ухвалою Верховного Суду від 20.04.2021 відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою, встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
16. Ухвалою Верховного Суду від 27.12.2022 адміністративну справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
ІІ. Позиція Верховного Суду
17. Згідно з ч. 1 ст. 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
18. Оцінюючи обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
19. Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
20. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
21. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
22. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
23. Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила скасувати виконавчий напис нотаріуса, оскільки вважала, що він виданий з порушенням строку, а також без підтвердження безспірності вимог кредитора.
24. Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суди попередніх інстанцій зазначили, що нотаріуси при вчиненні нотаріальних (не реєстраційних) дій не здійснюють владних управлінських функцій, у зв`язку з чим в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України вони не відносяться до суб`єктів владних повноважень рішення, дії чи бездіяльність яких можуть бути оскаржені до адміністративних судів, а вимога позивача про визнання протиправним та скасування виконавчого напису має приватноправову природу і підсудна загальному суду.
25. Позивач у касаційній скарзі вважає, що судами при прийнятті оскаржуваних рішень не враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 04.04.2018 у справі №826/9928/15, згідно з якими оскільки позовна заява не містить доводів стосовно невиконання умов цивільно-правової угоди, питання про визнання права на предмет іпотеки позивач перед судом не порушував, і своїх вимог цими обставинами не обґрунтовував, то у справі №826/9928/15 дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії приватного нотаріуса, який у межах спірних правовідносин діє як суб`єкт владних повноважень.
26. За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у справі №826/9928/15, розгляд позовних вимог особи (яка не була заявником щодо реєстраційних дій) до державного реєстратора про скасування його рішень чи записів у відповідному державному реєстрі стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки державним реєстратором (нотаріусом) вчинені істотні порушення процедури реєстрації. А тому спірні відносини мають публічно-правовий характер.
27. Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що у постанові від 02.10.2019 у справі №814/2030/17 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених, зокрема, у постанові від 04.04.2018 у справі №826/9928/15, на яку посилається скаржник, та вказала на приватно-правову природу правовідносин, які склалися щодо скасування рішень державного реєстратора чи записів у відповідному державному реєстрі стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
28. Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній справі зазначила, що такий критерій визначення юрисдикції спору, як наявність порушень вимог чинного реєстраційного законодавства у діях державного реєстратора під час державної реєстрації прав на земельну ділянку, не завжди є достатнім та ефективним, адже наявність цих порушень можна встановити лише при розгляді справи по суті, а не на момент звернення позивача з позовною заявою.
29. Скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож не виконується основне завдання судочинства. У таких спорах питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, обов`язково постають перед судом, який буде вирішувати спір, незалежно від того, чи заявив позивач вимогу щодо оскарження таких договорів.
30. Отже, в зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження. А тому такі спори мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору.
31. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що правовідносини у справі №826/9928/15 та правовідносини у цій справі не є подібними з огляду на те, що на відміну від встановлених обставин у цій справі, у справі №826/9928/15 приватний нотаріус вчиняв дії як особа, уповноважена на вчинення реєстраційних дій від імені держави. У цій же справі, приватний нотаріус не вчиняв реєстраційних дій від імені держави, і в такому випадку не може виступати як суб`єкт владних повноважень. Як вірно було вказано судами попередніх інстанцій, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка підтверджує, що у стягувача виникло право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна.
32. Колегія суддів вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про те, що нотаріуси при вчиненні нотаріальних (не реєстраційних) дій не здійснюють владних управлінських функцій, у зв`язку з чим в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України вони не відносяться до суб`єктів владних повноважень рішення, дії чи бездіяльність яких можуть бути оскаржені до адміністративних судів.
33. Верховний Суд зауважує, що питання віднесення аналогічних спорів до приватно-правових було розглянуто Великою Палатою Верховного Суду також у справі №753/4294/17-ц. Так, у згаданій справі судами було встановлено, що позивач обґрунтовував позовні вимоги про скасування виконавчого напису нотаріуса тим, що виконавчий напис вчинено із порушенням вимог закону, а саме у момент вчинення виконавчого напису заборгованість не була безспірною, а банком не надано приватному нотаріусу таких доказів. Варто зауважити, що у цій справі ОСОБА_1 надає аналогічні обґрунтування свого позову.
34. Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду справи №753/4294/17-ц вказала, що способом захисту порушеного права позивача є визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, а перевірці підлягає як наявність заборгованості, так і дії кредитора про повідомлення про заборгованість і неналежні дії приватного нотаріуса, що, враховуючи суб`єктний склад такого спору, є спором, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства
35. Таким чином, у справі №753/4294/17-ц Велика Палата підтвердила приватно-правову природу аналогічних спорів.
36. Частиною першою статті 50 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, права та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.
37. Відповідно до частини 12 статті 28 Цивільного процесуального кодексу України позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса можуть пред`являтися також за місцем його виконання.
38. За таких обставин, оскільки як за змістом спору, так і за суб`єктним складом даний спір відноситься до приватноправових, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про те, що цю справу віднесено до юрисдикції цивільного судочинства, що виключає можливість її розгляду за правилами адміністративного судочинства.
39. Враховуючи наведене, Верховний Суд не вбачає неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, а тому підстави для скасування чи зміни ухвали Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.11.2020 та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2021 відсутні.
40. Щодо посилань позивача на те, що цю справа підлягає передачі на розгляд до Великої Палати Верховного Суду з підстав порушення правил предметної юрисдикції, колегія суддів зазначає таке.
41. Відповідно до ч. 6 ст. 346 КАС України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції, крім випадків, якщо:
1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної юрисдикції;
2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах;
3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.
42. Натомість, у касаційній скарзі позивач не посилається на наявність рішень іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах, висновки яких  дають підстави для висновку щодо належності цього спору до адміністративної юрисдикції, що свідчить про відсутність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
43. Згідно зі ст. 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
44. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
45. З огляду на результат касаційного перегляду справи перерозподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року у справі № 400/5398/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді | А.В. Жук Ж.М. Мельник-Томенко   В.М. Соколов