21.03.23
22-ц/812/334/23
Справа №487/307/23
Провадження № 22-ц/812/334/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
21 березня 2023 року                                                м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 лютого 2023 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Афоніною С.М., дата складання повного тексту не зазначена, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на частки нерухомого майна

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2  про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу,визнання права власності на частки нерухомого майна.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що з лютого 2012 року по липень 2020 року він з відповідачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, разом вели домашнє господарство.
Зазначає, що у 2013,2014 та 2017 роках ними придбано на ім`я відповідачки 43/200 часток, 9/100 частки та 35/200 часток відповідно домоволодіння по АДРЕСА_1 за загальну суму 49000 дол. США, на ремонт витратили понад 55 000 дол. США спільних грошових коштів.
Загалом частка придбаного майна складає 96/200 часток.
Вказує, що відповідач відмовляється надавати йому частку у спільному сумісному майні, що примушує звернутися до суду за захистом його порушених прав.
Враховуючи вищевикладене, позивач просив встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без шлюбу з лютого 2012 року по липень 2020 року, визнати за ним право власності на 48/200 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , залишивши у власності ОСОБА_2 48/200 часток цього домоволодіння.
Одночасно із позовною заявою ОСОБА_1 подав клопотання про витребування доказів, у якому на підтвердження обставин сумісного проживання разом із відповідачкою та придбання майна просив витребувати із Заводського районного суду м. Миколаєва матеріали цивільних справ: 
487/5781/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про порядок користування житловими, нежитловими приміщеннями та земельною ділянкою по АДРЕСА_1 ;
487/6840/18 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 про переведення прав та обов`язків покупця.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2023 року вказану позовну заяву залишено без руху.
Наступною ухвалою того ж суду від 13 лютого 2023 року позовну заяву визнано не поданою та повернуто позивачу.
Не погоджуючись із такою ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав на неї апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив про її скасування та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Мотивуючи доводи апеляційної скарги зазначав, що відповідно до роз`яснень пункту 2 постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12 червня 2009 року відсутність доказів не є підставою для відмови у відкритті провадження по справі, а також за аналогією закону, і повернення позовної заяви на підставі стаття 185 ЦПК України.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила залишити оскаржувану ухвалу без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, так як вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, вірно застосував норми матеріального та процесуального права.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання права власності на частку нерухомого майна. При цьому посилався на те, що вказані обставини доведені раніше в інших справах, а також підтверджуються свідками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Одночасно із позовною заявою ОСОБА_1 подав клопотання про витребування доказів, у якому на підтвердження обставин сумісного проживання разом із відповідачкою, неможливістю надання доказів, які знаходяться в інших справах, просив витребувати із Заводського районного суду м. Миколаєва матеріали цивільних справ: 
487/5781/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 . Про порядок користування житловими, нежитловими приміщеннями та земельною ділянкою по АДРЕСА_1 ;
487/6840/18, за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 про переведення прав та обов`язків покупця.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2023 року вказану позовну заяву залишено без руху, а саме: для викладення обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю з відповідачем без шлюбу з лютого 2012 року і до липня 2020 року, визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності та визнання за ним права власності на частку вказаного майна, із зазначенням доказів, що підтверджують вказані обставини; доплати судового збору у сумі 948, 60 грн.
Клопотання про витребування доказів, позивачеві викласти відповідно до вимог частини 2 статті 84 ЦПК України.
07 лютого 2023 року на виконання вказаної ухвали позивачем направлено квитанцію про сплату судового збору у розмірі 948,60 грн. та зазначено, що обставини, яким він обґрунтовує даний позов викладено саме у позові, докази сумісного проживання однією сім`єю з відповідачем та придбання сумісного майна містяться у цивільних справах №487/5781/14 та 487/6840/18, де він приймав участь.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2023 року позовну заяву визнано не поданою та повернуто позивачу.
Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не усунуті недоліки вказані в ухвалі Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2023 року про залишення позовної заяви без руху, а саме: він не зазначив який доказ необхідно витребувати, обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати, а також не зазначив та підтвердив належними доказами, що ним були вжиті заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу, а лише послався, що докази на підтвердження його проживання з відповідачкою та придбання ними майна містяться в матеріалах вказаних цивільних справ та надати він не має можливості.
Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія судів не погоджується з огляду на наступне.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Разом з тим, вимоги щодо змісту позовної заяви та документів, що додаються до позовної заяви, викладені в статтях 175 і 177 ЦПК України.
У пункту 5 частини 3 статті 175 ЦПК України зазначено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Відповідно до частин 1, 2 статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
Згідно із частиною 3 статті 185 ЦПК України заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом. 
Відповідно до частин 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Отже, право щодо визначення предмету спору та наведення обставин, якими обґрунтовуються заявлені вимоги, закріплено саме за позивачем.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
Згідно з положеннями пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), зокрема, вказала, що встановлення обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Таким чином, аналіз наданих сторонами доказів, здійснюється судом при вирішенні справи - спору по суті, а не на стадії вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття провадження у справі, або залишення позову без руху.
Отже, за змістом статтей 13, 175 ЦПК України позивач (заявник) на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини, а тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні заяви залишати її без руху та повертати заявнику.
Крім того, на стадії пред`явлення позовної заяви, вирішення питання про наявність/відсутність підстав для відкриття провадження у справі, суд першої інстанції перевіряє передумови права на пред`явлення позову особи та дотримання порядку її подання, та не вправі уточнювати, пропонувати позивачу надати (зазначити) докази, які на думку суду повинні бути долучені до позовної заяви. В свою чергу, недоведеність тієї чи іншої вимоги, чи відсутність доказів на підтвердження такої вимоги може бути підставою для відмови у задоволенні позову чи окремих позовних вимог при вирішенні справи по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення.
Суд першої інстанції під час розгляду справи по суті не позбавлений можливості з`ясувати усі необхідні обставини у справі, в тому числі щодо поданих чи не поданих доказів.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що у ній викладені фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та посилається на докази, що підтверджують вказані обставини. Ним чітко сформульовано позовні вимоги, до позову долучені копії доказів, що малися у нього у розпорядженні, судовий збір, розмір якого визначено судом в ухвалі від 18 січня 2023 року, позивачем сплачено.
Більш того, слід зауважити, що не зазначення позивачем певних доказів, не подання окремих з них разом із позовною заявою не є підставою для залишення позову без руху з подальшим повернення його заявнику, оскільки питання щодо доказів, які можуть бути подані стороною на певному етапі процесуального провадження у справі, суд вирішує відповідно до положень статті 83 ЦПК України.
Позивач на виконання вимог процесуального закону зазначив, що обставини, які підтверджують факт проживання однією сім`єю підтверджується показаннями свідків та доведені в інших судових справах №487/5781/14 та 487/6840/18, де він приймав участь. З врахуванням наведеного, позивач просив витребувати ці справи, заявивши відповідне клопотання.
Так, відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї (ч. 1 ст. 84 ЦПК України).
Колегія суддів вважає, що особа, яка подає позовну заяву, вправі очікувати від суду застосування вказаних норм процесуального законодавства, які надають їй право звернення з позовом з можливістю подальшого вирішення процесуальних питань щодо визначення предмета доказування, надання та витребування доказів в установленому порядку.
Застосування принципу пропорційності при здійсненні судочинства вимагає такого тлумачення процесуального закону, яке б гарантувало особі право на судовий захист, зокрема звернення з позовною заявою до суду відповідно до приписів частини 1 статті 4 ЦПК України, оскільки держава не вправі обмежувати права особи, не маючи на меті захист суспільних інтересів.
Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі посилався на те, що позивач клопотання про витребування доказів не виклав відповідно до вимог частини 2 статті 84 ЦПК України, оскільки не зазначив який доказ необхідно витребувати, обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати, а також не зазначив та підтвердив належними доказами, що ним були вжиті заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу, а лише послався, що докази на підтвердження його проживання з відповідачкою та придбання ними майна містяться в матеріалах вказаних цивільних справ та надати він не має можливості. 
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не враховано, що згідно загальних правил положення статті 84 ЦПК України, якою регламентовано порядок витребування доказів, застосовується судом при вирішенні спору по суті, а не на стадії відкриття провадження у справі.
За таких обставин, суд першої інстанції не мав правових підстав для повернення позовної заяви у зв`язку із невикладенням позивачем, на думку суду, клопотання про витребування доказів відповідно до частини 2 статті 84 ЦПК України.
Таким чином, повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для її повернення.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі "Буланов та Купчик проти України", яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (пункт 25 рішення у справі "Кутій проти Хорватії").
Також ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі "Шишков проти Росії").
Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.
Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції").
Отже, ухвала суду першої інстанції обмежує права позивача та перешкоджає йому у доступі до правосуддя.
За вказаних обставин, у суду першої інстанції були відсутні підстави, передбачені процесуальним законом для визнання позовної заяви неподаною й повернення.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала про повернення позивачу позовної заяви постановлена суддею з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 367,374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2023 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до того ж суду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення в порядку та з підстав, що визначені статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                Ж.М. Яворська

Судді                                                                        Т.М. Базовкіна 

       Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 21 березня 2023 року.