ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2426/23 Справа № 185/8278/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М. М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2023 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М., 
               за участю секретаря – Лопакової А.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом ОСОБА_1  до Богданівської сільської ради, Павлоградської районної державної адміністрації, третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровські області, про визнання права на земельну частку (пай) 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2022 року, - 
В С Т А Н О В И В:

08 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Богданівської сільської ради, Павлоградської районної державної адміністрації, третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровські області, про визнання права на земельну частку (пай), в якому позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить суд визнати поважним та поновити строк звернення до суду з даним позовом та визнати за позивачем право на земельну частку (пай) розміром 9,36 умовних кадастрових гектарів , як колишнього члена КСП "Нива", без визначення меж цієї частки в натурі.
Позов обґрунтовано тим, що позивач тривалий час працював у КСП "Нива", у зв`язку з чим отримав право на земельну частку (пай) згідно Державного акта на право колективної власності на землю, запис №119. Проте в останньому було допущено помилку, а саме неправильно вказано прізвище ім`я по батькові позивача. Позивач звертався до відповідача із заявою про розроблення технічної документації із землеустрою щодо зазначеного паю, проте йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю у нього правовстановлюючих документів. У свою чергу рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2021 року у справі №185/1733/21 встановлено, що під №119 у вказаному вище Державному акті значиться саме позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку із зазначеним він був змушений звернутися до суду із вказаним позовом, оскільки вважає, що має право на вказану частку (пай) (а.с.1-2). 

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1  до Богданівської сільської ради, Павлоградської районної державної адміністрації, третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровські області, про визнання права на земельну частку (пай) (а.с.67-68).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с.69-77). 

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач тривалий час працював у колгоспному підприємстві "Нива".
Згідно копії списку громадян-членів КСП, у вказаному списку під номером 119 значитья " ОСОБА_2 " (мовою оригіналу). Вказане підтверджується також і копією відповіді відділу у Павлоградському районі міськрайонного управління у Павлоградському, Юр`ївському районах та м. Павлограді ГУ ДГУ у Дніпропетровській області від 16.01.2019 року.
Судом також встановлено, що позивач звертався до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо зазначеного паю, проте йому було відмовлено у зв`язку з тим, що позивач не мав документів, що посвідчували б його право на земельну частку (пай) з земель колишньої колективної власності КСП "Нива". Вказане підтверджується копією відповідного рішення відповідача від 04.03.2020 року.
У свою чергу рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2021 року у справі №185/1733/21 встановлено факт, що у додатку до Державного акту на право колективної власності на землю, виданого колективному сільськогосподарському підприємству «Нива», серії ДП, який зареєстрований 03 серпня 1995 року за №11, а саме - списку громадян, членів колективного сільськогосподарського підприємства під номером 119 значиться – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд 1 інстанції виходив із передчасності звернення позивача до суду із вказаним позовом, оскільки позивачем не надано суду доказів відмови відповідача за його зверненням із заявою про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо зазначеного паю (після судового рішення від 17.05.2021 року). Звернення до суду до цього моменту є передчасним, і в такому випадку суд підміняє органи місцевого самоврядування та виконавчої влади, що не відповідає закону, тобто позивач обрав неефективний (передчасний) спосіб захисту за наявності альтернативного ефективного способу захисту. 

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду 1 інстанції.
Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною другою статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до положень частин дев`ятої, десятої статті 5 ЗК України 1990 року, кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.
Частиною другою статті 23 ЗК України 1990 року визначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.
Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 599/1833/15-ц (провадження № 61-4320св18), у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 179/2279/17 (провадження № 61-395св19), у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 551/1075/17 (провадження № 61-15000св19).
Суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що після постановляння рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2021 року у справі №185/1733/21 про встановлення факту, що у додатку до Державного акту на право колективної власності на землю, виданого колективному сільськогосподарському підприємству «Нива», серії ДП, який зареєстрований 03 серпня 1995 року за №11, а саме - списку громадян, членів колективного сільськогосподарського підприємства під номером 119 значиться – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач повинен був повторно звернутися до відповідача із відповідною заявою про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо зазначеного паю.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
У своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.
З урахуванням дискреційних повноважень селищної ради з приводу прийняття рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), суд не може приймати замість неї рішення та зобов`язувати вчиняти дії, що свідчило б про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Доказів встановлення у судовому порядку протиправної бездіяльності Богданівської селищної ради з приводу неприйняття рішення про визнання за позивачем права на земельну частку (пай) розміром 9,39 умовних кадастрових гектарів, як колишнього члена КСП “Нива”, без визначення меж цієї частки в натурі позивачем надано не було.
З урахуванням викладеного, заявлені позовні вимоги є передчасними.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки і містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: