Справа № 303/1016/21

П О С Т А Н О В А
іменем України

        27 березня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Мацунича М. В., Собослоя Г. Г., 
з участю секретарки судового засідання Гусоньки З. П., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до  ОСОБА_1 про  стягнення кредитної заборгованості, за апеляційною  скаргою Акціонерного  товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»  на заочне  рішення Мукачівського  міськрайонного суду  Закарпатської області від 22 березня 2021 року, ухвалене суддею Гутій О. В.,

у с т а н о в и в:

У лютому 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі – АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.
Позов обґрунтовано тим, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 11.01.2012. 
Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним і банком договір про надання банківських послуг.
При укладенні договору сторони керувалися вимогами ч. 1 ст. 634 ЦК України (договір приєднання).
Банк за укладеним договором свої зобов`язання з надання кредиту виконав повністю. Натомість відповідач ОСОБА_1 своїх зобов`язань належним чином не виконує, а саме не сплачує кредит і відсотки за користування ним унаслідок чого станом на 26.01.2021, а також з урахуванням Умов і Правил в редакції, що почали діяти з 01.03.2019, у нього перед банком виникла заборгованість у розмірі 10 218,02 грн, яка складається з 8 189,69 грн простроченого тіла кредиту та 2 028,33 грн прострочених відсотків. 
Посилаючись на наведені вище обставини, а також на ухилення відповідачем від виконання своїх зобов`язань, банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь зазначену вище заборгованість за кредитним договором б/н від 11.01.2012 у розмірі 10 218,02 грн, а також 2 270 грн судових витрат по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 березня 2021 року у задоволенні цього позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Не погоджуючись із цим заочним рішенням суду позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в інтересах якого діє представниця Крилова О.Л., подало на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необгрунтованості через порушення судом норм матеріального і процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Скарга мотивована тим, що місцевим судом належним чином не звернуто уваги на те, що підписуючи аннкету-заяву ОСОБА_1 підтвердив свою згоду про приєднання до договору банківського обслуговування, а відтак здійснив волевиявлення і погодився з визначеними умовами кредитування, у тому числі і щодо порядку і розміру нарахування відсоткової ставки. 
Також під час користування кредитними картками та у зв`язку зі змінами тарифів 27 травня 2020 року, відповідачем було підписано паспорт споживчого кредиту, де сторони погодили розмір процентної ставки поза межами пільгового періоду – 43,2% річних та розмір процентної ставки при порушенні умов кредитування – 86,4% річних. При цьому сума відсотків у розмірі 14 369,42 грн за порушення умов кредитування нарахована за період 01.07.2020 по 31.12.2020.
Ураховуючи те, що сторони погодили між собою всі істотні умови договору, а тому місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні позову.
З огляду на наведене вище апелянт просив оскаржене заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити, а також вирішити питання про судові витрати. 

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідач ОСОБА_1 не скористався.

У судовому засіданні представниця позивача-апелянта АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Гриниха Т.Ю. апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених у ній, просила її задовольнити, оскаржене заочне рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов банку задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, а тому його неявка, на переконання колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представниці апелянта АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Гринихи Т.Ю., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку щодо стягнення з відповідача кредитної заборгованості, місцевий суд виходив із недоведеності банком належними і допустимими доказами того, що прострочене тіло кредиту є складовою частиною саме фактично отриманих відповідачем кредитних коштів та анкета-заява не передбачає сплату ОСОБА_1 відсотків за користування кредитними коштами і не встановлює його відповідальність за невиконання зобов`язань. 
Проте із такими висновками суду першої інстанції колегія суддів у повній мірі погодитися не може з огляду на таке.
Згідно з частинами 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Положеннями частин 1, 2 ст. 633 ЦК України встановлено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
У частині 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною першою статті 638 ЦК України констатовано, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За замістом статей 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Отож, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зроблено висновок, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду зі вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяги з тарифів та умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяги з тарифів і умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позичальником кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та умов та правил надання банківських послуг, оскільки умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Судом установлено, що 11 січня 2012 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій указав свої анкетні дані, контактну інформацію, та в ній є відсутніми розмір кредитного ліміту, умови про відсоткову ставку за користування кредитом, а також порядок, розмір і умови відповідальності за порушення зобов`язань (а.с.16 і на звороті).
Як убачається з довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» без номера і дати, відповідачу ОСОБА_1 було надано кредитні картки: 11.01.2012 зі строком її дії до 09/15; 02.04.2012 – до 10/15; 10.05.2013 – до 08/16; 10.05.2013 – до 05/17; 15.09.2014 – до 10/17; 10.08.2015 – до 08/19; 07.11.2015 – до 08/19; 15.03.2017 – до 03/20 та 27.05.2020 – до 11/23 (а.с.14).
Із довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 видно, що йому було 11.01.2012 установлено кредитний ліміт у розмірі 500 грн і цього ж дня зменшено до 300 грн, 02.04.2012 - 4 800 грн, 28.03.2013 - 8 000 грн, а з 25.07.2018 – 0,00 гривень (а.с.15). 
У позовній заяві банк посилався на виникнення між сторонами правовідносин на підставі зазначеної вище анкети-заяви, додаючи при цьому до позову не підписані відповідачем витяг з Умов і правил надання банківських послуг (а.с.21-44), витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.20), з яких не вбачається, що саме ці тарифи діяли на час підписання ОСОБА_1 анкети-заяви від 11.01.2012, а також додано до позовної заяви розрахунок заборгованості за договором б/н від 11.01.2012 (а.с.4-13) і відповідну виписку за договором б/н станом на 27.01.2021 (а.с.56-64).
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок про те, що Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Зважаючи на наведене, колегія суддів уважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період із 11.01.2012 (підписання відповідачем анкети-заяви) і до моменту звернення до суду з указаним позовом (05.02.2021) могло додати до позовної заяви витяг з тарифів та витяг з умов і правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу ОСОБА_1 умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, їх розмір, у тому числі шляхом збільшення банком відсоткової ставки в односторонньому порядку з 30% річних до 34,% річних (з 01.09.2014) та до 43,2% річних (з 01.04.2015), а тому надані банком витяги з тарифів, умов і правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин. 
Водночас апеляційний суд констатує, що банком не надано доказів, що саме долучені ним до позовної заяви тарифи, умови та правила, діяли на момент підписання відповідачем заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг «Приватбанку» і що такі, на момент отримання позичальником кредитних коштів, містили умови щодо нарахування відсотків, у тому числі за порушення зобов`язань.
Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Підписана ОСОБА_1 анкета-заява від 11.01.2012, на яку посилається апелянт як на доказ укладення між сторонами кредитного договору та досягнення згоди з усіх істотних умов договору, не містить таких умов, зокрема як процентна ставка річних, зміна процентної ставки в сторону її збільшення, про що свідчить наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості.
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором № б/н від 11.01.2012, то станом на 26.01.2021 у ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виникла заборгованість у розмірі 10 218,02 грн, яка складається з 8 189,69 грн простроченого тіла кредиту та 2 028,33 грн прострочених відсотків. 
Однак як слідує з цього розрахунку заборгованості відповідача ОСОБА_1 , то ним було погашено заборгованість за тілом кредиту у розмірі 23 395,60 грн, 1 704,73 грн відсотків, 1 250 грн пені, та при цьому в нього залишилася ще непогашеною перед банком заборгованість 8 189,69 грн простроченого тіла кредиту та 2 028,33 грн прострочених відсотків, що свідчить про нарахування йому позивачем тіла кредиту поза межами установленого максимального кредитного ліміту, встановленого у розмірі 8 000 грн, який відповідач у межах спірних сум фактично погасив, у тому числі за рахунок сплачених ним банку безпідставно нарахованих процентів та пені. Також із цього розрахунку колонка «витрати клієнтом кредитних коштів» слідує, що відповідачем з 01.06.2015 по 26.01.2021 витрати кредитних коштів не здійснювалися та, як уже зазначалося вище, починаючи з 25.07.2018 у ОСОБА_1 був нульовий кредитний ліміт, а відтак нарахування йому банком у сторону збільшення тіла кредиту понад установлений кредитний ліміт та після 25.07.2018 при нульовому кредитному ліміті не може вважатись правомірним, так як при нульовому кредитному ліміті відповідач, починаючи з 25.07.2018, апріорі не міг користуватися кредитними коштами. 
Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами за невиконання кредитного договору.
Також до позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» додало підписаний ОСОБА_1 27.05.2020 паспорт споживчого кредиту, в якому визначено умови кредитування з їх актуальністю лише до 11.06.2020 (а.с.17-19), хоча анкету-заяву ОСОБА_1 підписував ще 11.01.2012. 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 було відступлено від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду  від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц (провадження  № 61-13569св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 (провадження № 61-14573св20) та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19), про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частиною кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом, та сформульовано новий правовий висновок про те, що під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим із них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину. При цьому потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
Дані правовідносини між сторонами є споживчими, а отже, на них поширюються вимоги законодавства у сфері захисту прав споживачів.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Поза розумним сумнівом колегія суддів уважає, що позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості є пред`явленими з підстав, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, та ці вимоги банку не були належним чином обґрунтовані та доведені. 
Колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позову банку щодо стягнення з ОСОБА_1  заборгованості за простроченим тілом кредиту та простроченими відсотками, однак не може погодитися в повній мірі з їх правовим обґрунтуванням, а відтак оскаржене заочне рішення суду підлягає до зміни в частині його мотивувальної частини. 
Доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає частково слушними, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та частково спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а відтак апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
За таких обставин заочне рішення місцевого суду підлягає до зміни в частині його правового обґрунтування (мотивувальної частини рішення), а резолютивна його частина – до залишення без змін.
На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3 153,00 грн (а.с.86) слід покласти на апелянта – позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.
Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 березня 2021 року змінити та викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Резолютивну частину рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 31 березня 2023 року.

Суддя-доповідачка

Судді