ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року	Львів	Справа № 380/17471/21 пров. № А/857/1349/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача -	Шевчук С. М.	
суддів -	Обрізка І. М.	
 	Шинкар Т. І.	

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові   апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року  у справі № 380/17471/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1   про зобов`язання до вчинення дій, 

         місце ухвалення судового рішення  	м. Львів	
Розгляд справи здійснено за правилами	спрощеного позовного провадження	
суддя у І інстанції	Кухар Н.А.	
дата складання повного тексту рішення	        не зазначена	
ВСТАНОВИВ:
        І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання до вчинення дій, в якому просить суд стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 25.10.2019 року по день фактичної виплати 31.08.2021 року терміном 676 днів, виходячи з середнього заробітку (грошового забезпечення) нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.08.1995 №100.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року  у справі № 380/17471/21 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання до вчинення дій - задоволено повністю.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення у розмірі 171692 (сто сімдесят одна  тисяча  шістсот дев`яносто дві) грн. 93 коп за період з 26.10.2019 року по 30.08.2021 року.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги  вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
На підтвердження доводів апеляційної скарги  вказує, що визначена судом першої інстанції істотність частки та сума відшкодування є хибною.  Вказує, про внесення змін до ст. 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних звільненому працівникові сум, але не більш як за шість місяців. Також зазначає, що  відповідно до пункту 7 розділу 1 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 року, середньодений розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.   
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4  статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі  КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Про розгляд апеляційної  скарги  позивач та відповідач  повідомлені шляхом надіслання ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду на поштову адресу позивача та відповідача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. 
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що  відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем звільненим зі служби   тільки 31.08.2021 року. Період, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві, як звільненому працівникові сум становить 675 календарних дні (з 26.10.2019 року по 30.08.2021 року). 
При цьому, суд урахував, що середньоденна заробітна плата позивача становить 620,39 грн. 
Істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку суд визначив, як 173387,44 грн./ 418763,25 грн. (сума індексації грошового забезпечення/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) =0,41. 
Як наслідок, суд дійшов висновку, що сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 620,39 грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,41х 675 (дні затримки розрахунку) = 171692,93 грн.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №234 від 25.10.2019, капітан ОСОБА_1 начальник групи регламенту авіаційного озброєння технічно-експлуатаційної частини, звільнений наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 08.10.2019 №421 з військової служби у запас, відповідно до підп. “б” п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” (за станом здоров`я – на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час), визнаний таким, що вибув, справи та посаду здав; виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 25.10.2019.
За відомостями довідки від 29.01.2021 про нараховане грошове забезпечення та додаткові види в період з 01.01.2013 по 25.10.2019 позивачу за періоди з січня 2013 року по грудень 2015 року індексація грошового забезпечення:
- у 2013 році – не виплачувалася;
- у 2014 році – виплачувалася з травня по грудень;
- у 2015 році - виплачувалася, крім січня, лютого 2015 року.
Відповідно до цієї довідки позивачу з січня 2016 року по листопад 2018 року – індексація не виплачувалася.
Однак вже з грудня 2018 року по квітень 2019 року та з червня 2019 по жовтня 2019 року індексацію нараховано та виплачену позивачу (крім травня 2019 року).
У вказаній довідці зазначено, що базовий місяць при обчисленні індексації березень 2018 року.
Оскільки позивач вважав протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2013 по 25.10.2019 протиправними, з метою відновлення його порушених прав звернувся до суду з позовом.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року у справі №380/1409/21 позов ОСОБА_1 задоволено частково - визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо неналежного нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з січня 2013 року по лютий 2018 року, з врахуванням січня 2008 року як базового; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з січня 2013 року по лютий 2018 року, з врахуванням січня 2008 року як базового місяця, з врахуванням виплачених сум; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2018 по 25.10.2019, з врахуванням березня 2018 року як базового місяця, з врахуванням виплачених сум; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації за весь час затримки виплати - за період з 01.01.2013 по день фактичної виплати індексації; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2021 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2021 року у справі №380/1409/21 повернуто скаржнику.
Відповідно до банківської виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 від 31.08.2021 року, на банківський рахунок позивача надійшли кошти в розмірі 173387,44 грн. (індексація грошового забезпечення та компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації за весь час затримки виплати).
Позивач вважаючи, що період затримки розрахунку при звільненні склав з 25.10.2019 року по 31.08.2021 року, тому відповідач зобов`язаний сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку чого ним здійснено не було, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Відповідно до частини другої  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Частиною другою  статті 2 КАС України  визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини другої статті 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч.3 ст.9 Закон № 2011-XII).
Відповідно до  статті 116 КЗпП України  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено  статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.
Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми  Кодексу законів про працю України  підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Закріплені у статтях  116,  117 Кодексу законів про працю України  норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті  116  та  117 КЗпП України  як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Отож обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум (серед яких одноразова грошова допомога при звільненні, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, індексація грошового забезпечення, компенсація за належні до видачі предмети речового майна) при звільненні, передбачений у  статті 117 КЗпП України.
При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, виключення позивача зі списку особового складу військової частини відбулося без проведення остаточного з ним розрахунку.
Так, передбачена  статтею 117 КЗпП України  відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.
Частинами 1 і 2  ст. 51 Бюджетного кодексу України  (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) прямо визначено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17 зауважила, що за змістом ч. 1ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, виключення позивача зі списку особового складу військової частини відбулося без проведення остаточного з ним розрахунку.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку  за час затримки розрахунку при звільненні обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого  постановою КМ України № 100 від 08.02.1995 року.
Відносно ж доводів апеляційної скарги з приводу не урахування судом першої  інстанції  змін внесених до ст. 117 КЗпП України щодо виплати сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні  не більш як за шість місяців, то колегія суддів зазначає наступне.
З позовом у даній справі звернувся засобами поштового зв`язку 29.09.2021 року.
Станом на дату звернення з даним позовом  стаття 117 КЗпП України передбачала, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116  цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, на час звернення позивача до суду приведені положення ст. 117 КЗпП України не містили шестимісячного обмеження щодо виплати працівникові середнього заробітку за  час затримки  розрахунку при звільненні.
Зміни до ст. 117 КЗпП України з приводу виплати сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні  не більш як за шість місяців були запровадженні Законом України  № 2352-IX від 01.07.2022, який набув чинності 19.07.2022року.
Рішення суду у даній справі ухвалено 10.02.2022року. Як наслідок, на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення часових обмежень  у шість місяців, запроваджених Законом України  № 2352-IX від 01.07.2022 року не існувало.
Відносно ж доводів апеляційної скарги з приводу застосованої позивачем методики розрахунку розміру середнього заробітку, то колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв.  постановою КМ України № 100 від 08.02.1995 р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку).
Відповідно до пункту 7 розділу 1 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 року, середньодений розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
За приведених положень законодавства колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що  для розрахунку середнього заробітку звільненого військовослужбовця  застосовуються   календарні дні.   
Суд встановив, що позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 25.10.2019.
Остаточний розрахунок з позивачем за рішенням суду проведений відповідачем тільки 31.08.2021 року, що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача то суд вважає, що період, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві, як звільненому працівникові, сум є період з 26.10.2019 року по 30.08.2021 року. Вказаний період становить 675 календарних дні.
За даними долученої до матеріалів справи довідки грошове забезпечення позивача за 
серпень 2019 становило 19414,47 грн, за вересень 2019 року становило 18429,47.
       Розрахунок середньоденного грошового забезпечення: (19414,47 грн. + 18429,47  грн. (грошове забезпечення в серпні та вересні 2019 року)/61= 620,39 грн. (середньоденне грошове забезпечення).
Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 418763,25  грн (середньоденне грошове забезпечення 620,39 грн х 675 календарних  днів).
При цьому суд звертає увагу на те, що при розмірі невчасно виплаченої індексації 173387,44 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 418763,25  грн, що набагато перевищує розмір невчасно виплаченої суми вихідної допомоги.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений  статтею 117 КЗпП України  механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до  статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок.
Синтаксичний розбір текстуального змісту  статті 117 Кодексу законів про працю України  дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої  статті 117 Кодексу законів про працю України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно довідки (а.с.20) позивачу до виплати при звільненні нараховано 289555,91грн.
При цьому загальний розмір належних позивачу при звільнені виплат мав складати 462943,35 грн (289555,91грн + 173387,44 грн індексації), що становить 100%.
Отже, відсоток, який складає невиплачена при звільненні сума 22164,24 грн, у співвідношенні до загальної суми становить 37,45% (173387,44 х 100 / 462943,35).
Відповідно, відсоток середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за несвоєчасно виплачену суму індексації від загальної суми становить 156  826,84 грн. (418763,25  грн х 37,45%). 
Таким чином, ця сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є співмірною та обґрунтованою з урахуванням правової позиції Верховного Суду та підлягає виплаті позивачу.
Враховуючи наведене,   позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні  підлягала присудженню на користь позивача  лише у розмірі 156  826,84 грн. 
Проте, суд першої інстанції не урахував приведеної  правової позиції Верховного Суду, щодо методики розрахунку  середнього заробітку у зв`язку з чим здійснив помилкове   визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (за несвоєчасно виплачену суму індексації) у більшому розмірі.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі  відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального права, а відтак  апеляційну скаргу слід задовольнити  частково, а рішення суду першої інстанції  змінити в частині приведеної методики розрахунку та присудженої на користь ОСОБА_1 суми середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення), а зокрема замість суми 171692 (сто сімдесят одна  тисяча  шістсот дев`яносто дві) грн. 93 коп,  зазначити суму у розмірі 156  826,84 грн (сто п`ятдесят шість тисяч вісімсот двадцять шість гривень 84 коп).
Досліджуючи питання, яке стосуються розподілу судових витрат понесених у даній справі, колегією суддів установлено, що позивачем не понесено витрат  по сплаті судового збору у  суді апеляційної інстанції, а відтак підстави для їх розподілу відсутні.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,  
                                             П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1  задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року  у справі № 380/17471/21 змінити в частині приведеної судом першої інстанції методики розрахунку та присудженої на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) суми середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення), а зокрема в мотивувальній та резолютивній частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року  у справі №380/17471/21  замість суми 171692 (сто сімдесят одна  тисяча  шістсот дев`яносто дві) грн. 93 коп,  зазначити суму середнього грошового забезпечення у розмірі 156  826,84 грн (сто п`ятдесят шість тисяч вісімсот двадцять шість гривень 84 коп), яка підлягає стягненню з Військової частини НОМЕР_1  (Код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ). 
У решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Т. І. Шинкар