КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи:754/7550/20-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/858/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В. 
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ  
 
02 лютого 2023 року Київський апеляційний суд  в складі колегії суддів:
              головуючий  - Немировська О.В., 
                    судді - Махлай Л.Д.,  Ящук Т.І. 
                    при секретарі - Лащевська Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні   цивільну справу за  позовом Печерської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Київська міська рада, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» про виселення, 
за апеляційною скаргою представника Печерської районної в місті Києві державної адміністрації - Кондрашової Наталії Михайлівни на рішення  Печерського районного суду м. Києва від  26 січня 2022 року
 
встановив:
у  вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив виселити відповідачів з кв. АДРЕСА_1 . 
Рішенням  Печерського районного суду м. Києва від   26 січня 2022  р. в задоволенні позову було відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник позивача - Кондрашова Н.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати   та ухвалити нове рішення, яким  задовольнити позов, посилаючись на порушення норм матеріального і  процесуального права,  неповне з`ясування  судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. 
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представників відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не  підлягає   задоволенню з таких підстав.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передано до сфери управління Печерської районної в м. Києві будинок АДРЕСА_2 . В однокімнатній кв. 20 вказаного будинку проживають без правових підстав ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Рішенням виконавчого комітету Печерської районної ради народних депутатів м. Києва від 25.12.1989 №1013 ОСОБА_5 було надано на родину з двох осіб - вона та чоловік для тимчасового проживання вказану квартиру без виписки ордеру з випискою платіжної книжки. ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 з 19.06.2001 по даний час.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2004 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права постійного користування жилим приміщенням та зобов`язання видати ордер та укласти договір найму. Також рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 січня 2013 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської ради про набуття права власності на квартиру за набувальною давністю. Крім того, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2014 року було відмовлено у задоволенні позову Печерської районної в м. Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю.
Разом з тим, у вказаних рішеннях було встановлено, що договір найму з ОСОБА_1 та членами її родини не укладався, реєстрація місця проживання за вказаною адресою не проводилась, ордер на право вселення у квартиру не видавався. В зв`язку з цим позивач просив виселити відповідачів з вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення.
Рішенням  Печерського районного суду м. Києва від   26 січня 2022  р. в задоволенні позову було відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі вселились до вказаного жилого приміщення на самоправно, а на підставі рішення виконавчого органу Печерської районної ради народних депутатів м. Києва від 25.12.1989 №1013. Вказані особи постійно проживають  у вказаній квартирі, несуть витрати по її утриманню, іншого житла не мають, а тому виселення їх з квартири буде втручанням у їх право на житло.
Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення Конвенції з прав людини та основоположних свобод, ст. 47 Конституції України,  ст. 5, 9, 116 ЖК України, Закон України «Про столицю України - місто-герой Київ», Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі є аналогічними доводам позовної заяви, всі були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.
Як видно з матеріалів справи, пунктом 1 Рішення Київської міської ради від 2 грудня 2010 року N284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» затверджено перелік об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва згідно з додатками 1 - 10 до цього рішення. Згідно із Додатком №6 будинок  АДРЕСА_2 належить до комунальної власності міста Києва. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в м. Києві»  будинок АДРЕСА_2 було передано до сфери управління Печерської районної в м. Києві державної адміністрації. Зазначений будинок перебуває на балансовому утриманні КП УЖГ «Липкижитлосервіс».
Згідно положень ч. 2 ст. 11 Закону України «Про столицю України місто-герой Київ»  у районах міста Києва діють районні в місті Києві державні адміністрації, які підпорядковуються Київській міській державній адміністрації.
Відповідно до статті 5 Житлового кодексу України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).
Печерська районна в місті Києві державна адміністрація є підпорядкованою Київській міській державній адміністрації та є новоствореним органом державної влади утворена 31 жовтня 2010 року розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київської міської ради від 09.09.2010 №7/4819 «Про питання організації управління районами в місті Києві» від 30.09.2010 року №787, який в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.
Рішенням виконавчого комітету Печерської районної ради народних депутатів м. Києва від 25.12.1989 №1013 ОСОБА_5 було надано на родину з двох осіб - вона та чоловік для тимчасового проживання вказану квартиру без виписки ордеру з випискою платіжної книжки. З того часу ОСОБА_4 постійно проживає у вказаній квартирі, несе витрати по її утриманню.
В рішенні Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2004 року було встановлено, що у вказаній квартирі з дня народження ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає також її дочка - ОСОБА_2 . 
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
В п. 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Суд першої інстанції правильно застосував положення ст.  8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
 Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її позбавлення права на житло було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
За положеннями  статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. 
Посилання позивача на положення ч. 3  статті 116 ЖК УРСР, якою  передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення, не може бути в даному випадку підставою для виселення відповідачів, оскільки вони вселились до квартири не самоправно, проживають в жилому приміщенні більше 20 років, несуть витрати по його утриманню, а тому позбавлення їх права на житло буде непропорційним із переслідуваною законною метою виходячи з положень ст. 8 Конвенції  про захист прав людини і основоположних свобод
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено  докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми  матеріального права при дотриманні норм процесуального права,  доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін. 
      Керуючись стст. 367, 368, 374, 375, 382  ЦПК України, суд 
 
                                              постановив: 
апеляційну скаргу представника Печерської районної в місті Києві державної адміністрації - Кондрашової Наталії Михайлівни залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від  26 січня 2022 року - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття  і підлягає оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду. 
Повний текст постанови виготовлено 09 лютого 2022 року.
 
Головуючий                                                
 
Судді