ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

13 березня 2023 року	  м. Одеса	Справа № 915/304/22	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Станкова І. М. 

за участю представників учасників справи:
від Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від імені якого діє Відокремлений підрозділ «Південноукраїнська атомна електрична станція», Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", Миколаївська обл., м. Южноукраїнськ – не з`явився;
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Промсервісгруп", м. Запоріжжя – не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція», Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", Миколаївська обл., м. Южноукраїнськ 
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 22.12.2022 року, м. Миколаїв, суддя Мавродієва М.В., повний текст рішення складено та підписано 02.01.2023 року
у справі № 915/304/22
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Промсервісгруп", м. Запоріжжя
до відповідача Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція», Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", Миколаївська обл., м. Южноукраїнськ
про     стягнення коштів у розмірі 4 202 281 грн. 87 коп.,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У серпні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Промсервісгруп", м. Запоріжжя звернулось до Господарського суду Миколаївської області із позовною заявою до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція», Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", Миколаївська обл., м. Южноукраїнськ, в якій просило суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти за поставлений по договору №53-123-01-21-07254 від 09.11.2021 року товар у розмірі 4202281 грн. 87 коп., з яких: 3646627 грн. 92 коп. – основного боргу, 42260 грн. 92 коп. - 3% річних, 513393 грн. 03 коп. - втрат від інфляції, а також вирішити питання щодо відшкодування позивачу за рахунок відповідача судових витрат у справі.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо оплати за поставлений товар згідно умов укладеного між сторонами договору, що і стало підставою для нарахування суми основної заборгованості, 3% річних та інфляційних втрат.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 22.12.2022 року у справі №915/304/22 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Промсервісгруп”, м. Запоріжжя задоволено частково; стягнуто з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», Миколаївська обл., м. Южноукраїнськ на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Промсервісгруп”, м. Запоріжжя грошові кошти у розмірі: 3646627 грн. 92 коп. - основного боргу, 42260 грн. 92 коп. – 3% річних, 334253 грн. 37 коп. - інфляційних втрат та 60347 грн. 14 коп. - судового збору; в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем належними та допустимими доказами доведено наявність у відповідача заборгованості по оплаті за поставлений йому товар за умовами договору поставки №53-123-01-21-07254 від 09.11.2021 року на суму 3646627 грн. 92 коп., у зв`язку із чим така позовна вимога є обґрунтованою та підлягає задоволенню. 
В той же час, суд першої інстанції щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 42260 грн. 92 коп. - 3% річних та 513393 грн. 03 коп.-  інфляційних втрат у рішенні дійшов висновків про те, що нарахована позивачем сума 3% річних є арифметично вірною та потребує стягнення, водночас сума нарахованих інфляційних втрат вирахувана позивачем невірно, внаслідок чого до стягнення потребує сума у розмірі 334253 грн. 37 коп., внаслідок чого, місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція», Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", Миколаївська обл., м. Южноукраїнськ з рішенням суду першої інстанції частково не погодилось, тому звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило суд рішення Господарського суду Миколаївської області від 22.12.2022 року у справі №915/304/22 скасувати в частині стягнення з відповідача 42260 грн. 92 коп. 3% річних та ухвалити нове рішення в цій частині, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Промсервісгруп», м.Запоріяжжя у задоволенні вимог про стягнення 3% річних у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням всіх обставин справи.
Зокрема, скаржник зазначає, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не було надано оцінку та не враховано те, що відповідач припустився порушення строків оплати у зв`язку із значним зростанням простроченої заборгованості Державного підприємства «Гарантований покупець» перед ДП НАЕК «Енергоатом», суттєвим зменшенням обсягу відпуску електроенергії, внаслідок чого виникла фінансова криза неплатежів, що в свою чергу і призвело до несплати у передбачені договором терміни за поставку товару.
Відповідач наголосив, що він належить до державного сектору економіки, діяльність якого спрямована на виробництво електроенергії та реалізації у спосіб, визначений законодавством України. При цьому, у зв`язку із введенням у 2019 році нової моделі енергоринку, накопичилась заборгованість за відпущену товарну продукцію. 
Також скаржник зауважив, що безумовним доказом фінансової кризи, настання якої неможливо було спрогнозувати та попередити в межах господарської діяльності підприємства, є те, що Указом президента України від 22.09.2020 року №40612020 «Про невідкладні заходи щодо стабілізації ситуації в енергетичній сфері та подальшого розвитку ядерної енергетики» Кабінету Міністрів України було приписано «ужити вичерпних заходів, спрямованих на погашення заборгованості, що утворилася перед виробниками електричної енергії державного сектору економіки внаслідок виконання ними спеціальних обов`язків учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії; та забезпечити недопущення виникнення такої заборгованості в подальшому».
Так, як зазначив апелянт, з метою подолання цього кризового стану, на виконання Указу Президента України від  22.09.2020 року №40612020 з 20 січня 2021 року функції управління ДП «Енергоатом» перейшли до Кабінету Міністрів України.            
Поряд з цим, за доводами апеляційної скарги, скаржник наголосив, що в межах Розділу 7 договору на адресу позивача було направлено лист про настання форс-мажору, пов`язаного із військовою агресією Російської Федерації проти України.
Відтак, на думку апелянта, ухвалення судового рішення судом першої інстанції в частині стягнення з останнього 42260 грн. 92 коп. 3% річних, без урахування факту відсутності вини відповідача, не відповідає умовам вмотивованості та обгрунтованості, свідчить про однобокість висновків та невідповідність рішення у цій частині загальним критеріям законності, оскільки доводи та аргументи, а також надані для доведення певних обставин справи докази, не були належним чином оцінені судом, що в свою чергу призвело до прийняття неправосудного в цій частині рішення.
При цьому, скаржник зазначив в апеляційній скарзі, що відповідачем здійснюються усі можливі, вичерпні заходи для погашення заборгованості перед своїми контрагентами у найкоротший строк.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 07.02.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція», м.Южноукраїнськ на рішення Господарського суду Миколаївської області від 22.12.2022 року у справі № 915/304/22, справу призначено до судового розгляду.
27.02.2022 року, через підсистему «Електронний суд», до Південно-західного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив (вх. №115/23/Д1), у якому Товариство з обмеженою відповідальністю "Промсервісгруп", м. Запоріжжя просило суд апеляційної інстанції оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція», м.Южноукраїнськ залишити без задоволення. Відзив колегією суддів долучено до матеріалів справи.
Зокрема, позивач, зазначаючи про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в частині стягнення з відповідача 3% річних вказав, що наявність невиконаного грошового зобов 'язання за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторїн цього договору щодо обов`язку сплатити грошове зобов`язання, не звільняє боржника від відповідальності за його невиконання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу Украіни, за час прострочення.
А тому, на переконання позивача, доволи відповідача про відсутність його вини у простроченні сплати боргу за договором не впливають на правову визначеність цього спору, враховуючи, що стягнення трьох процентів річних, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України не є санкцією, а носить компенсаційний характер заходів відповідальності.
Також, Товариство з обмеженою відповідальністю "Промсервісгруп", м. Запоріжжя у відзиві наголошує на тому, що з часу звернення позивача до суду, в тому числі з моменту ухвалення рішення про задоволення позовних вимог відповідач не здійснив жодного платежу, спрямованого на часткове погашення боргу, що вказує на свідоме і цілеспрямоване ухилення від виконання грошових зобов`язань, і відтягування моменту погашення боргу, з огляду на що доводи останнього щодо відсутності вини не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права, і не змінюють обов`язку сплати боржником 3% річних, тим більш, доводи про відсутність вини у зв`язку із дією негативних наслідків прострочення власних контрагентів не ґрунтуються на жодних наданих доказах.
Також, позивач звернув увагу колегії суддів апеляційного господарського суду на ту обставину, що твердження відповідача про те, що затримка оплати товару сталася з причин настання форс-мажорних обставин, а саме, з початком військової агресії та введенням військового стану, є необгрунтованим, оскільки позивач поставив товар відповідачу у період листопад-грудень 2021 року, і саме з моменту передачі товару у останнього виник обов`язок розрахуватися за товар, тобто, до моменту воєнної агресії відносно України.
Разом з тим, позивач зауважив, що відповідач не тільки міг, але і був зобов`язаний завчасно передбачити ризики укладення будь-якого договору, виконання якого об`єктивно призводило до збільшення кредиторської заборгованості підприємства, і як наслідок, необхідності її погашати, з огляду на що скрутне фінансове становище відповідача є результатом його господарської діяльності, як самостійного суб`єкта господарювання, а тому вказані скаржником в апеляційній скарзі обставини не є самостійними та достатніми підставами для звільнення його від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань із оплати товару. В свою чергу, на думку позивача, наявність у останнього статусу державного та критичного важливого підприємства, не дає йому преференцій у площині господарської (цивільної) відповідальності.
В судове засідання представники учасників справи не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.
13.03.2023 року через підсистему «Електронний суд» від позивача до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання (вх. №115/23/Д3), у якому Товариство з обмеженою відповідальністю "Промсервісгруп", м. Запоріжжя просило суд провести судове засідання без його участі, відмовити у задоволенні апеляційної скарги Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція», м.Южноукраїнськ, оскаржуване судове рішення – залишити без змін.
Розглянувши вказане клопотання, судова колегія визначилась про його обґрунтованість та задоволення.
Раніше, 10.03.2023 року до Південно-західного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява (вх. №115/23/Д2), у якій Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція», м.Южноукраїнськ просило суд апеляційної інстанції відкласти розгляд справи №915/304/22 на іншу дату у зв`язку із хворобою представника відповідача Берестовенко О.М.
Розглянувши вказану заяву апелянта, колегія суддів вважає її необґрунтованою та такою, що не потребує задоволення, з огляду на наступне.
Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
У зв`язку із тим, що представником Берестовенко О.М. до вказаної вище заяви жодних належних та допустимих доказів щодо відсутності у неї об`єктивної можливості приймати участь в якості представника відповідача суду апеляційної інстанції надано не було та оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, а юридична особа – учасник справи не обмежена нормами національного процесуального законодавства у кількості представників, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника скаржника.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає що апеляційна скарга Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція», Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", Миколаївська обл., м. Южноукраїнськ не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 22.12.2022 року у справі № 915/304/22 в частині стягнення зі скаржника суми нарахованих позивачем 3% річних не потребує скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

09.11.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Промсервісгруп», як постачальником, та Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція», як покупцем, було укладено договір на постачання товару №53-123-01-21-07254, за умовами п. 1.1. якого постачальник зобов`язався передати покупцю, а покупець зобов`язався прийняти і сплатити товар - код CPV 44440000-6 по ДК 021:2015 – Вальниці у кількості, асортименті і цінам, зазначеним у Специфікації №1 (Додаток до договору №1), що є невід`ємною частиною цього договору. 
Загальна вартістю товару є твердою та складає 3646627 грн. 92 коп. з ПДВ (п.п. 2.1 договору).
На підставі наказу Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” від 21.04.2022 року №01-228-н Відокремлений підрозділ “Южно-Українська атомна електрична станція” Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” було перейменовано у Відокремлений підрозділ “Південноукраїнська атомна електрична станція” Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом”.
Умовами п.2.2 договору сторони передбачили, що оплата відбувається протягом 45 робочих днів після постачання товару, згідно Специфікації №1, та виконання постачальником умов п.п.3.2, 6.1 цього договору. Пеня за несвоєчасну оплату не нараховується.
Пунктом 3.1., зокрема, визначено, що постачання здійснюється з дати публікації договору в системі ProZorro, але не пізніше 20.12.2021 року, на умовах DDP м. Южноукраїнськ, Миколаївська область.
Відповідно до п. 3.2 договору з товаром постачальник надає покупцю, зокрема:
- видаткову накладну (в трьох примірниках) з відображенням коду товару згідно з УКТ ЗЕД по-позиційно;
- електронну податкову накладну, оформлену і зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН);
- паспорт або сертифікат якості на продукцію.
Пунктом 3.3 договору визначено, що датою постачання є дата отримання товару на складі вантажоодержувача з відміткою в накладній на відвантаження товару.
Відповідно до п.6.1 договору приймання товару по кількості і якості здійснюється відповідно до інструкцій П-6 “Про порядок приймання продукції по кількості” і П-7 “Про порядок приймання продукції по якості”, СОУ НАЕК 038:2017 “Управління закупівлями продукції. Організація Вхідного контролю продукції АЕС”.
Розділом 8 договору на постачання товару, сторони погодили форс мажорні обставини, внаслідок виникнення яких сторони звільняються від відповідальності за повне або часткове невиконання своїх зобов`язань за договором.
Зокрема, п. 8.2. договору визначено, що наявність форс-мажорних обставин засвідчується відповідним документом, виданим ТПП України/регіональною ТПП або іншим уповноваженим органом, відповідно до законодавства України.
Сторона, що зазнала дії форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання зобов`язань за договором, письмово повідомляє іншу сторону про їх наявніть, протягом 5 днів з початку їх дії з наступним наданням, протягом 10 днів, відповідного підтверджуючого документа (п. 8.3. договору).
Згідно із п. 13.1. договору, він вступає в силу з моменту його підпису обома сторонами, та скріплення печаткою з боку покупця і діє до 31.12.2022 року включно, а в частині виконання сторонами гарантійних зобов`язань – до повного їх виконання. Продовження строку дії договору можливе до йього закінчення, шляхом укладення відповідної додаткової угоди.
09.11.2021 року  між сторонами вказаного вище договору  було складено та підписано Специфікацію №1 на загальну суму 3646627 грн. 92 коп. з ПДВ.
На виконання умов договору про постачання у період з 15.11.2021 року по 15.12.2021 року позивач   поставив відповідачу товар (підшипники) на загальну суму 3646627 грн. 92 коп., що підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими накладними №39, 40, 41, 42 від 15.11.2021 року, №45, 46, 47 від 29.11.2021 року, №52 від 15.12.2021 року, а також податковими накладними, належним чином зареєстрованими в Державній податковій службі України від 15.11.2021 року №3, 4, 5, 6; від 29.11.2021 року №9, 10, 11; від 15.12.2021 року №4.
З акту звіряння взаємних розрахунків за період з 01.09.2021 року по 13.07.2022 року, який підписаний лише з боку позивача, вбачається, що заборгованість відповідача за поставлений постачальником товар становить 3646627 грн. 92 коп.
Інших належних та допустимих доказів, зокрема, доказів сплати відповідачем коштів за поставлений товар матеріали справи не містять. 
Предметом судового розгляду судом апеляційної інстанції у даній справі є наявність або відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача розміру нарахованих позивачем 3% за неналежне виконання ним господарських зобов`язань за спірним договором поставки товару.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

Оскільки рішення Господарського суду Миколаївської області від 22.12.2022 року у справі № 915/304/22 відповідачем фактично оскаржується лише в частині стягнення з нього на користь позивача вказаної вище суми 3% річних, а суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу України обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги при апеляційному перегляді справи, колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду в апеляційному порядку оскаржуване рішення в частині правомірності стягнення загальної суми заборгованості за спірним договором постачання товару та інфляційних втрат не переглядається.
Правовідносини, що виникли між сторонами характеризуються ознаками договору поставки ст.712 Цивільного кодексу України.
За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Положеннями ст. 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 6 і 627 Цивільного кодексу України передбачено свободу договору, що полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Необхідно зазначити, що свобода договору передбачає не лише право сторін вільно виявляти волю на вступ у договірні відносини, але включає також можливість визначати зміст договору, у тому числі і визначати способи забезпечення договірних зобов`язань та гарантії прав сторін. Саме така свобода обмежується рамками чинних нормативних актів, звичаїв ділового обороту, а дії сторін повинні відповідати вимогам розумності, добросовісності та справедливості.
Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.
Частиною 4 ст. 179 Господарського кодексу України зазначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: - вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; - примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; - типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; - договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Тобто Господарський кодекс України також передбачає широку свободу сторін при укладенні господарських договорів, з урахуванням того, що суб`єкти господарювання є рівними за своїм правовим статусом.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України). При цьому, законодавець передбачив, що спрямування сторін договору має презюмувати безперечне виконання договірних зобов`язань.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Отже, у даному випадку, зважаючи на те, що Господарський процесуальний кодекс  України зобов`язує господарський суд з`ясувати усі обставини справи, що входять до предмету доказування в ній та мають значення для її розгляду, та на наведені вище норми і умови договорів поставки, колегія суддів зазначає про відсутність підстав у даному спорі вважати, що постачальником не виконано умов договору у визначені ним строки щодо зобов`язання поставки товару у період його дії, а покупцем виконано зобов`язання щодо його оплати у відповідні строки, у зв`язку із чим відповідачем, всупереч умовам зазначеного вище договору, порушено прийняті на себе господарські зобов`язання за укладеним між ним та позивачем правочином.
Судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено та скаржником не оспорюється той факт, що на виконання умов спірного договору  постачання товару від 09.11.2021 року №53-123-01-21-07254 укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Промсервісгруп» та Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція», постачальник поставив покупцю товар на загальну суму 3646627 грн. 92 коп. з ПДВ, що підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими та податковими накладними, оплату за що відповідачем здійснено не було, внаслідок чого постачальником покупцю було нараховано суми 3% річних та інфляційні втрати.
Несплата відповідачем вказаної вище суми заборгованості за договором стала підставою для звернення позивача до господарського суду з позовом про стягнення суми основної заборгованості та нарахованих сум 3% річних та інфляційних втрат.
Не заперечуючи проти стягнення основної суми заборгованості у розмірі 3646627 грн. 92 коп. та інфляційних втрат, скаржником в апеляційній скарзі наголошується про безпідставність стягнення з нього нарахованої позивачем сум 3% річних з огляду на відсутність в його діях вини у неналежному виконанні господарських зобов`язань за договором постачання, а також те, що невиконання покупцем своїх господарських зобов`язань пов`язане із настанням форс – мажорних обставин, пов`язаних зі збройною агресію відносно України з боку сусідньої держави.
Колегія суддів не приймає до уваги вказане вище твердження відповідача, з огляду на наступне.
Передбачене законом (ст. 625 Цивільного кодексу України) право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
В даному випадку, позивач і суд першої інстанції, застосовуючи вищевказану норму права, виходив  з того, що відповідач прострочив виконання ним грошового договірного зобов`язання щодо оплати за поставлений товар.
Судовою колегією розглянуті та відхилені доводи скаржника щодо необхідності застосування судом норм ст. 614, 617 Цивільного кодексу України та 218 Господарського кодексу України, оскільки ст. 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України, поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини щодо виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Таким чином, у ст. 625 Цивільного кодексу України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт (аналогічний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17).
З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з з позицією Господарського суду Миколаївської області щодо стягнення з відповідача на користь постачальника суми нарахованих 3% річних з огляду на вимоги ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу, оскільки  вказаною статтею передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді 3% річних не є фінансовими санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу особи, право якої порушене неправомірними діями контрагента, який полягає в отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ця міра відповідальності нараховуються незалежно від наявності вини боржника, оскільки передбачена законом і є частиною грошового зобов`язання боржника до моменту його припинення згідно норм матеріального права України.
Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції правомірно визначено про те, що боржником у даній справі прострочено виконання його господарського договірного зобов`язання, внаслідок чого у останнього виник обов`язок щодо відшкодування позивачу 3% річних у нарахованому позивачем розмірі, як таких, що входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, з огляду на що, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних є обґрунтованими.
Отже, у такому випадку, посилання скаржника, зазначені ним в апеляційній скарзі на те, що порушення грошового зобов`язання сталося не з його вини, а з вини його контрагента Державного підприємства «Гарантований покупець», а також скрутне матеріальне становище боржника, не є підставами для невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань перед позивачем за договором №53-123-01-21-07254 від 09.11.2021 року та не може бути підставою для відмови у стягненні з останнього нарахованих позивачем 3 % річних, з огляду на що, такі доводи не приймаються колегією суддів до уваги.
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 07.12.2022 року у справі №910/11949/21.
Щодо посилання скаржника про наявність форс-мажорних обставин, як підставу невиконання ним господарських зобов`язань за спірним договором поставки товару, колегія суддів зазначає наступне.
Так, як було раніше зазначено колегією суддів за текстом постанови, ст. 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодесу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
В даному випадку, під час перегляду апеляційним господарським судом оскаржуваного рішення, відповідач частково не визнає позовні вимоги, пов`язані із застосуванням до нього приписів норми ст. 625 Цивільного кодексу України, посилаючись на настання надзвичайних, невідворотних та об`єктивних обставина внаслідок чого стало неможливим виконання договору у встановлений термін внаслідок обставин непереборної сили.
Проте, в силу вимог ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Згідно із ст. 141 Закону України «Про Торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.
При цьому, як зазначено у правовій позиції Верховного Суду, викладеній в ухвалі від 14.02.2023 року у справі №903/338/22, форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом. Одне лише передбачене законом віднесення введеного воєнного стану до форс-мажорних обставин не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що конкретний обмежувальний захід, запроваджений в рамках воєнного стану унеможливлює виконання конкретного договору.
Так, із установлених обставин цієї справи вбачається, що відповідач протягом спірного періоду (з дати поставки підшипників постачальником до дати подачі позовної заяви до господарського суду) працював і працює, незважаючи на введений воєнний стан в Україні та повномасштабну воєнну агресію РФ проти України, з огляду на що, саме по собі введення воєнного стану в країні не свідчило про принципову неможливість здійснення відповідачем господарських зобов`язань за договором в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар. 
Отже, аргументи скаржника в цій частині є безпідставними та такими, що не приймаються колегією суддів до уваги, також і з огляду на те, що ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції відповідачем не надано належних та допустимих письмових доказів того, що останній звертався до позивача з відповідними зверненнями щодо настання форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання останнім зобов`язань щодо оплати за поставлений товар.
Більш того, колегія суддів зауважує, що неможливість отримання відповідачем відповідного прибутку у відповідному розмірі чи будь-які інші обставини, які виникли у спірний період, як то кризовий стан підприємства не можуть бути підставою для відмови у позовних вимогах про стягнення 3% річних, оскільки такі обставини форс-мажорними не є.
Отже, враховуючи наведені вище обставини, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією Господарського суду Миколаївської області, викладеною ним в оскаржуваному рішенні від 22.12.2022 року у справі №915/304/22, щодо правомірності стягнення з відповідача нарахованої позивачем суми 3% річних з підстав неналежного виконання останнім своїх господарських зобов`язань. При цьому, доводи скаржника про відсутність його вини у невиконанні зобов`язань не приймаються колегією суддів як належні, оскільки такі не підтверджені жодними наявними у матеріалах справи письмовими доказами.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
З норми ст. 76 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Приписами ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Згідно із ч. 1, 2, 3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судова колегія зазначає, що загальними засадами цивільного законодавства згідно зі ст. 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. 73, 74, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив під час вирішення позову.
Наведені норми зобов`язують суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, необхідних для правильного вирішення спору, на основі вичерпних і підтверджених висновків.
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 27.01.2020 року у справі № 916/469/19, а також у постанові від 18.02.2021 року у справі №916/376/19.
Водночас, у даній справі відповідач не надав ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних доказів в підтвердження викладених ним причин неналежного виконання своїх договірних грошових зобов`язань в строки, обумовлені договором. До того ж, нарахування та стягнення 3% річних здійснюється на користь кредитора з боржника незалежно від причин невиконання грошового зобов`язаннь взагалі, оскільки така компенсація не є штрафною санкцією в розумінні норм чинного законодавства України.
Враховуючи викладене, доводи Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від імені якого діє Відокремлений підрозділ «Південноукраїнська атомна електрична станція», Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", Миколаївська обл., м. Южноукраїнськ, викладені в апеляційній скарзі, є такими, що не спростовують наведених висновків господарського суду першої інстанції, а, відтак, підстави для скасування чи зміни судового рішення в оскаржуваній частині у даному випадку відсутні.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від імені якого діє Відокремлений підрозділ «Південноукраїнська атомна електрична станція», Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", Миколаївська обл., м. Южноукраїнськ не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 22.12.2022 року у справі № 915/304/22 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція» Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", Миколаївська обл., м. Южноукраїнськ на рішення Господарського суду Миколаївської області від 22.12.2022 року у справі №915/304/22  залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 22.12.2022 року у справі № 915/304/22 – залишити без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
          Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 13.03.2023 року. 
          Повний текст постанови складено 14 березня 2023 року.

Головуючий суддя	                                                              Г.І. Діброва	
 Судді	                                                               Н.М. Принцевська	
 	                                                                                                                             А.І. Ярош