Номер провадження: 22-ц/813/8680/22 
Справа № 947/1429/21
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Приходько Л. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2022                                                                         м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Приходько Л. А. (суддя-доповідач)
суддів:        Бездрабко В. О.,
               Семиженка Г. В.,
секретар        Виходець А. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2022 року у складі головуючого судді Маломуж А.І., повний текст рішення складено 27 вересня 2022 року,

постановив:

14 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Позов обґрунтовано тим, що 02 серпня 2015 року ОСОБА_5 здійснив з рушниці три постріли в спину позивачки, які влучили в праву руку, праву сідницю та лівий бік, а коли остання повернулася, він здійснив їй постріл в живіт. ОСОБА_5 був затриманий працівниками охоронної служби "Карабінер", які прибули по тривозі. В той же день за ознаками закінченого замаху на вмисне вбивство було відкрито кримінальне провадження за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12015160480003890 від 02 серпня 2015 року.
Внаслідок вчиненого відносно неї злочину ОСОБА_1 тривалий час проходила лікування у різних лікарнях та перенесла чисельні операції, наразі має першу групу інвалідності та вже п`ять років прикута до ліжка. На лікування ОСОБА_1 витратила понад 523804.53грн.
Вироком Київського районного суду м. Одеси у кримінальній справі №520/17436/15-к ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 10 років. Цивільний позов задоволено частково стягнуто з ОСОБА_5 на користь позивачки матеріальну шкоду в сумі 523804.53грн та моральну шкоду в сумі 3723000.00грн. 
У зв`язку із поданням апеляційної скарги захисником ОСОБА_5. вирок чинності не набрав. 
ОСОБА_5 , до розгляду судом апеляційної скарги, ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 березня 2020 року кримінальне провадження у справі №520/17436/15-к закрито у зв`язку зі смертю підсудного, ОСОБА_5 . Цивільний позов ОСОБА_1 . Про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.
Посилаючись на те, що вирок скасовано з нереабілітуючих підстав, а отже зазначені у вироку обставини можна вважати встановленими, що відповідачі у даній справі є спадкоємцями за заповітом після смерті ОСОБА_5 , до яких перейшли обов`язки померлого у зв`язку із прийняттям спадщини, просила, з урахуванням зменшенних позовних вимог, стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_6 на її користь матеріальну шкоду у сумі 523804.53грн та моральну шкоду в сумі 2 865 775.47грн.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2022 року позов задоволено. 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 523804. 53грн. 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2865775.47грн.
Рішення мотивовано тим, що в межах розгляду Київським районним судом м. Одеси кримінальної справи №520/17436/15-к були встановлені фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, а також спричинення ОСОБА_5 матеріальної та моральної шкоди позивачці.
Дослідженими оригіналами чеків з аптек, квитанцій до прибутково-касових ордерів, виданих Військово-медичним клінічним центром Південного регіону Міністерства оборони України, де перебувала на лікуванні ОСОБА_1 , банківських квитанцій, довідок медичних установ щодо вартості лікування, а саме, від Комунальної установи "Одеська обласна клінічна лікарня", Військово-медичного клінічного центру Південного регіону Міністерства оборони України, Комунальної установи "Міська клінічна лікарня №11", Комунальної установи "Міська клінічна лікарня №1" за період з серпня 2015 року до січня 2017 року, копії яких долучені до матеріалів справи, підтверджується здійснення позивачем витрат на своє лікування на суму 523804.53грн.
В силу вимог статті 1216 ЦК України до відповідачів, які є спадкоємцями за заповітом після смерті ОСОБА_5 , перейшли не тільки права на спадкове майно, загальна вартість якого становить 3389580.00грн, але і обов`язки з відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної спадкодавцем позивачці.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просили скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що посилання суду на закриття кримінальної справи стосовно ОСОБА_5 з нереабілітуючих підстав як обгрунтування спричинення останнім матеріальної та моральної шкоди позивачці суперечить статті 62 Конституції України, згідно якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доти її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ухвала апеляційного суду щодо закриття провадження у справі не містить жодних преюдиційних обставин для цієї справи, оскільки тільки наводить зміст формулювання обвинувачення, та не є судовим рішенням в розумінні частини 2 статті 82 ЦПК України, оскільки в ній відсутнє вирішення питання чи мали місце відповідні дії з боку ОСОБА_5 та чи вчинені вони ним (без висновку про доведеність обвинувачення). Також зазначають, що суд не звернув уваги на те, що позивач у строки визначені законом не пред`явила вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину. Крім того, в силу вимог частини 2 статті 1231 ЦК України відповідачі не несуть обов`язок з відшкодування моральної шкоди завданої спадкодавцем, яка не була присудження зі спадкодавця за його життя. В порушення вимог частини 1 статті 541 та частини 1 статті 1282 ЦК України та суд не з`ясував яка частка кожного з відповідачів у спадщині, залишилась після ОСОБА_5 та стягнув шкоду солідарно, хоча це не передбачено законом. Встановивши, що спадкоємцями ОСОБА_5 є ОСОБА_1 - спадкоємець за законом, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - спадкоємці за заповітом, суд не врахував, що позивачка має право на обов`язкову частку, як непрацездатна вдова, та не визначив частки спадкоємців у спадщині. Також зазначають, що докази розміру заподіяної шкоди не є належними та допустимі відповідно до статей 77-80 ЦПК України, а висновок суду про підтвердження здійснення витрат на лікування позивачки не відповідає обставинам справи.
Інші учасники справи правом на подання відзиву не скористалися.
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явились, причини своєї неявки суду не повідомили. 
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи наведене колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не явилися у судове засідання будучі належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи.
Представник ОСОБА_1 адвокат Бойко Н.І. заперечуючи проти апеляційної скарги зазначила, що рішення суду, на її думку є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. 
Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 02 серпня 2015 року ОСОБА_5 , перебуваючи в коридорі квартири АДРЕСА_1 , на ґрунті неприязних відносин, пов`язаних з розподілом майна з наявної та належної йому мисливської рушниці «Armsan» № НОМЕР_1 здійснив три прицільні постріли в бік ОСОБА_1 , а саме: в область тулуба, чим спричинив їй тяжкі тілесні ушкодження у вигляді: одного вогнепального шротового сліпого поранення передньої черевної стінки проникаючого в черевну порожнину із пораненням сліпої кишки, тонкого кишківника, відкритих вогнепальних переломів правих лонної та сідничної кісток, порушення цілісності тазового кільця та розтрощенням сечового міхура, семи вогнепальних шротових сліпих поранень ділянки правої сідниці, двох вогнепальних шротових наскрізних поранень ділянки правої сідниці, які проникають у порожнину прямої кишки, одного вогнепального шротового дотичного поранення м`яких тканин черевної стінки зліва, різаної рани правої кисті.
У зв`язку із отриманими тілесними ушкодженнями ОСОБА_1 проходила лікування у реанімаційному відділені КУ "ГБК №1" з 02 серпня 2015 року по 04 серпня 2015 року (витрати за перебування в реанімаційному відділенні - 1000.00грн); з 06 серпня 2015 року по 02 березня 2016 року та з 21 березня 2016 року по 19 вересня 2016 року знаходилась на стаціонарному лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону (загальна вартість витрачених коштів на лікування - 85977.83грн); з 19 вересня 2016 року по 18 жовтня 2016 року проходила стаціонарне лікування у відділені урології КУ "Одеська обласна клінічна лікарня"(загальна вартість витрачених коштів на лікування - 12292.74грн); з 19 жовтня 2016 року по 03 листопада 2016 року, з 06 грудня 2016 року по 21 лютого 2017 року та з 13 липня 2017 року по 24 квітня 2017 року перебувала на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділені КУ"Міська клінічна лікарня №11"(загальна вартість витрачених коштів на лікування - 58892.77грн).
Згідно наданих квитанцій, товарних чеків ОСОБА_1 витрачено на придбання ліків, медикаментів, оплату операцій, медичних досліджень та процедур, з урахуванням зазначених вище коштів витрачених на лікування, 523804,53грн.
З довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ №714044 ОСОБА_1 встановлена перша "Б" група інвалідності та визначено, що особа потребує стороннього догляду.
В провадженні Київського районного суду м. Одеси знаходилась кримінальна справа №520/17436/15-к за обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015160480003890, відносно ОСОБА_5 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.15, ч. 1 ст. 115 КК України, в якій ОСОБА_1 була визнана потерпілою.
Вироком Київського районного суду м. Одеси від 18 липня 2018 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 10 (десять) років.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 523804,53 та моральну шкоду в сумі 3723000 гривень. В інший частині позовних вимог відмовлено.
Захисником ОСОБА_5. подано апеляційну скаргу на вказаний вирок.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 березня 2020 року вирок Київського районного суду м. Одеси від 18 липня 2018 року у кримінальному провадженні №12015160480003890, внесеному до ЄРДР 02 серпня 2015 року, відносно ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст.115 КК України скасовано.
Кримінальне провадження №12015160480003890, внесене до ЄРДР 02 серпня 2015 року, відносно ОСОБА_5 за ч. 2 ст.15 ч.1ст.115КК України на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із смертю обвинуваченого.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на спадкове майно: нежитлове офісне приміщення, загальною площею 59,0 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 1 322 000.00грн; двокімнатну квартиру, загальною площею 73,0 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 1 780 000.00грн; автомобіль марки «КІА» моделі «SORENTO», VIN НОМЕР_3 , вартістю 236 000.00грн; нежитлове приміщення диспетчерської, загальною площею 1,0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_4 , вартістю 7 800.00грн, загальною вартістю 3 389 580.00грн.
За життя, 08 липня 2015 року, ОСОБА_5 заповів усе своє майно, що на час смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право у рівних частках кожній ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Зі спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що спадщину прийняли: за законом -непрацездатна (особа з інвалідністю І групи) вдова померлого, ОСОБА_1 ; за заповітом - дочки померлого ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . 
Крім того, 23 січня 2020 року ОСОБА_1 пред`явила вимогу до спадкоємців ОСОБА_5 , шляхом подання заяви нотаріусу, про відшкодування стягнутої з спадкодавця на її користь шкоди у загальному розмірі 4246804.53грн.
Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування, згідно статті 1217 ЦК України, здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті(стаття 1218 ЦК України).
За правилами частин першої, другої та четвертої статті 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем.
До спадкоємця переходить обов`язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя.
Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину.
Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.
Згідно статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Частиною другою статті 1281 ЦК України визначено, що кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.
Частиною першою статті 1282 ЦК України на спадкоємців покладений обов`язок задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що в межах розгляду Київським районним судом м. Одеси кримінальної справи №520/17436/15-к були встановлені фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, а також спричинення ОСОБА_5 матеріальної та моральної шкоди позивачці, вказавши на те, що оскільки жодним з учасників кримінального провадження не було заявлено клопотання про продовження розгляду справи для реабілітації померлого ОСОБА_5 , зазначена Одеським апеляційним судом в ухвалі від 10 березня 2020 року підстава закриття провадження є нереабілітуючою, а скасування вироку та закриття кримінального провадження у зв`язку із смертю обвинуваченого є такими, що не реабілітують обвинуваченого.
Як вбачається зі змісту вироку Київського районного суду м. Одеси від 18 липня 2018 року ОСОБА_5 був визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин, а саме у тому, що 02 серпня 2015 року, приблизно о 08.00 та не пізніше 08.30 годин, обвинувачений ОСОБА_5 , перебуваючи в коридорі квартири АДРЕСА_1 , на ґрунті неприязних відносин, пов`язаних з розподілом майна, керуючись мотивом помсти за переїзд його дружини ОСОБА_1 від нього до іншого місця мешкання, бажаючи настання її смерті, з наявної та належної йому мисливської рушниці «Armsan» № НОМЕР_1 , (дозвіл на зброю № НОМЕР_4 від 06.02.2013), з метою умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_1 , з близької дистанції здійснив три прицільні постріли в бік останньої, а саме: в область життєво важливих органів потерпілої - тулуба, чим спричинив їй тяжкі тілесні ушкодження у вигляді: одного вогнепального шротового сліпого поранення передньої черевної стінки проникаючого в черевну порожнину із пораненням сліпої кишки, тонкого кишківника, відкритих вогнепальних переломів правих лонної та сідничної кісток, порушення цілісності тазового кільця та розтрощенням сечового міхура, семи вогнепальних шротових сліпих поранень ділянки правої сідниці, двох вогнепальних шротових наскрізних поранень ділянки правої сідниці, які проникають у порожнину прямої кишки, одного вогнепального шротового дотичного поранення м`яких тканин черевної стінки зліва, різаної рани правої кисті, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент заподіяння.
Однак, обвинувачений ОСОБА_5 довести свій злочинний намір, спрямований на умисне вбивство його дружини - потерпілої ОСОБА_1 , не зміг з причин, що не залежали від його волі, так як безпосередньо після отримання тілесних ушкоджень, потерпіла ОСОБА_1 у шоковому стані вийшла з приміщення квартири у приміщення 3 поверху 1 під`їзду вищевказаного будинку, в той час, як на виклик сигналізації квартири прибули співробітники служби охорони « Карабінер », які виявили потерпілу ОСОБА_1 у лежачому положенні на підлозі 3 поверху будинку, та наявними у неї ключами зачинили квартиру АДРЕСА_1 із зовні та викликали «швидку медичну допомогу», співробітниками якої потерпілу ОСОБА_1 госпіталізовано до Одеської міської клінічної лікарні № 1.
Своїми умисними діями обвинувачений ОСОБА_5 скоїв кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 15 ч. ст. 115 КК України за ознаками - закінчений замах на умисне вбивство, тобто замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Вказаний вирок скасований, а кримінальне провадження закрито ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 березня 2020 року з підстав визначених пунктом п`ятим частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку зі смертю підсудного.
Зазначивши, що жодним з учасників кримінального провадження не було заявлено клопотання про продовження розгляду справи для реабілітації померлого ОСОБА_5 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що зазначена Одеським апеляційним судом в ухвалі від 10 березня 2020 року підстава закриття провадження не є реабілітуючою, а скасування вироку та закриття кримінального провадження у зв`язку із смертю обвинуваченого є такими, що не реабілітують обвинуваченого.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що сам по собі факт заподіяння ОСОБА_5 02 серпня 2015 року тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_1 , а саме: одного вогнепального шротового сліпого поранення передньої черевної стінки проникаючого в черевну порожнину із пораненням сліпої кишки, тонкого кишківника, відкритих вогнепальних переломів правих лонної та сідничної кісток, порушення цілісності тазового кільця та розтрощенням сечового міхура, семи вогнепальних шротових сліпих поранень ділянки правої сідниці, двох вогнепальних шротових наскрізних поранень ділянки правої сідниці, які проникають у порожнину прямої кишки, одного вогнепального шротового дотичного поранення м`яких тканин черевної стінки зліва, різаної рани правої кисті відповідачами а ні в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції не заперечувався.
Відсутність у даному випадку вироку суду із висновком про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною 2 статті 15, частиною 1 статті 115 КК України не має значення для розгляду цієї справи, оскільки кримінальне провадження закрито у зв`язку зі смертю особи, що не реабілітує підсудного тобто не доводить відсутність вини ОСОБА_5 у заподіянні позивачці тяжких тілесних ушкоджень.
Як вже зазначалось вище цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини задавача шкоди, а отже цивільним процесуальним законодавством саме на відповідачів покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.
Відповідачами належними та допустимими доказами вина ОСОБА_5 у заподіянні ОСОБА_1 тяжких тілесних ушкоджень не спростована, хоча це є їх процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди.
Розмір матеріальної шкоди заподіяної позивачці, яка полягає у понесених нею витратах на лікування визначений судом на підставі досліджених судом першої інстанції оригіналів платіжних документів, копії яких додані до позовної заяви, а саме товарних чеків з аптек, квитанцій до прибутково-касових ордерів, виданих Військово-медичним клінічним центром Південного регіону Міністерства оборони України, де перебувала на лікуванні ОСОБА_1 , банківських квитанцій, довідок медичних установ щодо вартості лікування, а саме, від Комунальної установи "Одеська обласна клінічна лікарня", Військово-медичного клінічного центру Південного регіону Міністерства оборони України, Комунальної установи "Міська клінічна лікарня №11", Комунальної установи "Міська клінічна лікарня №1" за період з серпня 2015 року до січня 2017 року, копії яких долучені до матеріалів справи, що підтверджують здійснені витрати на лікування ОСОБА_1 на загальну суму 523804.53грн.
Доводи апеляційної скарги щодо неналежності та недопустимості наданих позивачем доказів колегія суддів відхиляє.
Так, статтею 2 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" в редакції чинній на час понесення позивачем витрат, визначено, що розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.
Порядок оформлення розрахункових документів при проведенні розрахункових операцій за готівку в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг визначено цим законом. При цьому законодавчо визначено випадки звільнення продавця від обов`язкового надання покупцю оформлених за встановленою формою касових чеків, надрукованих реєстратором розрахункових операцій, або розрахункових квитанцій, заповнених вручну. 
Відповідно до пункту 15 статті 3 цього Закону на суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу покладений обов`язок надавати покупцю товарів (послуг) за його вимогою чек, накладну або інший письмовий документ, що засвідчує передання права власності на них від продавця до покупця з метою виконання вимог Закону України "Про захист прав споживачів".
Таким чином, оформлення розрахункових операцій з використанням товарних чеків у випадках, передбачених зазначеного вище Закону, є правомірним.
Разом із тим, якщо форма та зміст фіскального чека, розрахункової квитанції та інших розрахункових документів, надання покупцю яких є обов`язковим, визначена підпунктом 3.2 пункту 3 наказу Державної податкової адміністрації України від 01.12.2000 р. N 614 "Про затвердження нормативно-правових актів до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" (далі - наказ N 614), то форма та зміст товарного чека на теперішній час законодавчо не визначена.
Таким чином, суб`єкти господарювання можуть видавати товарні чеки довільної форми.
Разом із тим, виходячи із змісту терміна "розрахункові документи", до яких належать товарні чеки відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", товарний чек для визначення його як розрахункового документа має відповідати вимога підпункту 3.2 пункту 3 наказу N 614 в частині зазначення в такому чеку: назви господарської одиниці, адреси господарської одиниці, загальної суми податку на додану вартість за усіма зазначеними в чеку товарами (для суб`єктів господарювання, зареєстрованих платниками податку на додану вартість), кількості, вартості придбаних товарів, вартості одиниці виміру товарів, найменування товарів, загальної вартості придбаних товарів, дати (день, місяць, рік) проведення розрахункової операції, підпису особи, що здійснює розрахунки.
Враховуючи, що надані позивачем розрахункові документи, зокрема і товарні чеки, мають всі необхідні реквізити, вони є належними та допустимими доказами понесених позивачем витрат на придбання ліків, медикаментів та на оплату операцій, медичних процедур та досліджень.
Суми зазначені у довідках та листах медичних установ підтверджені, доданими до позовної заяви копіями та дослідженими судом першої інстанції оригіналами розрахункових документів.
При цьому відповідачами не спростовано, у спосіб встановлений цивільним процесуальним законодавством, розмір понесених позивачем витрат на відновлення свого здоров`я.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є спадкоємцями за заповітом після смерті ОСОБА_5 , які прийняли спадщину у порядку встановленому законом.
За умовами заповіту ОСОБА_5 заповів усе своє майно, що на час смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право у рівних частках кожній ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . 
Стягуючи з відповідачів, як із спадкоємців заподіювача шкоди, матеріальну шкоду суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідно до частини 1 статті 1231ЦК України, до спадкоємці переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду, яка була завдана спадкодавцем.
Разом з тим суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач, як непрацездатна вдова ОСОБА_5 , після його смерті прийняла спадщину у порядку встановленому законом, та відповідно до вимог частини першої статті 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку, тобто незалежно від змісту заповіту спадкує половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом.
Враховуючи, що спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_5 є вдова - ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_2 , розмір обов`язкової частки позивачки складає 1/6 частку від спадкової маси. 
Також суд першої інстанції стягуючи з відповідачів матеріальну шкоду солідарно не звернув уваги на вимоги статті 541 ЦК України, згідно якої солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання, а також на вимоги частини першої статті 1282 ЦК України згідно якої на спадкоємців покладений обов`язок задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині, та дійшов помилкових висновків про наявність підстав для солідарного стягнення.
Визначаючи розмір частки у спадщині кожного з відповідачів колегія суддів враховує умови заповіту, згідно якого ОСОБА_3 та ОСОБА_2 спадкують належне спадкодавцю майно в рівних частках та обов`язкову частку ОСОБА_1 .
Зважаючи на викладене частка ОСОБА_6 у спадщині становить 5/12, частка ОСОБА_6 у спадщині становить 5/12 ( 6/6 - 1/6 = 5/6; 5/6 : 2 = 5/12). 
Розмір матеріальної шкоди визначений судом у сумі 523804.53грн не перевищує вартість рухомого та нерухомого майна, яке увійшло до складу спадкової маси, а саме: нежитлове офісне приміщення, загальною площею 59,0 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 1 322 000.00грн; двокімнатна квартира, загальною площею 73,0 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 1 780 000.00грн; автомобіль марки «КІА» моделі «SORENTO», VIN НОМЕР_3 , вартістю 236 000.00грн; нежитлове приміщення диспетчерської, загальною площею 1,0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_4 , вартістю 7 800.00грн, загальна вартість якого становить 3 389 580.00грн.
Вказана вартість спадкового майна визначена судом першої  інстанції на  підставі висновків про вартість суб`єкта оціночної діяльності ТОВ "ЛАРТЕКО" від 23 липня 2021 року, який,   відповідно  до  Національного стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав"  затвердженого  Постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 р. №1440 містить містять посилання на конкретні інформаційні джерела: сайти ріелторських компаній та компаній з продажу автомобілів, що робить можливим дійти висновку про наявність відповідних пропозицій з продажу.
При цьому суд першої інстанції дав належну оцінку звітам про оцінку майна ТОВ "БІЗНЕС КОНСАЛТИНГ", відповідно до яких вартість спадкового майна становить: легкового автомобіля КІА SORENTO - 43 961.00грн.; квартири за адресою: АДРЕСА_3 , - 550 925.00грн.; нежитлового приміщення (офіс) за адресою: АДРЕСА_2 , - 545 552.00грн; нежитлового приміщення (будівля диспетчерської) за адресою: АДРЕСА_4 , становить 8 362.00 грн., та не прийняв їх до уваги, оскільки зі змісту вказаних звітів неможливо встановити дійсні інформаційні джерела визначення вартості кожного з об`єктів, що підлягав оцінці, відсутні конкретні пропозиції на ринку нерухомості та транспортних засобів, які можливо проаналізувати. Крім того у звіті про оцінку двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 , де взагалі не вказується про інформаційну базу, оцінювачем вказується, що основною інформаційною базою стала мережа Інтернет, сайти провідних ріелторських компаній (компаній з продажу автомобілів), а також періодичне друковане видання Aviso. Проте, в інформаційних таблицях стосовно кожного з об`єктів оцінки відсутня конкретна пропозиція з продажу з її характеристиками, натомість в звіті про оцінку транспортного засобу "KIA SORENTO" міститься лише посилання як на джерело інформації на загальну сторінку веб-сайту "avto.ria.com", без посилання на конкретний аналогічний об`єкт для порівняння, що унеможливлює перевірку дійсної наявності такої пропозиції на ринку транспортних засобів. У звітах про оцінку двокімнатної квартири, нежитлового приміщення (офісу), нежитлового приміщення (будівля диспетчерської) в таблицях даних про приміщення схожого функціонального використання в якості джерела інформації вказано номери телефонів, які жодним чином не визначають наявності реальної конкретної пропозиції з продажу на ринку  нерухомості, що також робить неможливим встановлення об`єктивності висновку про оцінку.
Отже, відповідачі, як спадкоємці ОСОБА_5 , в силу вимог частин першої, четвертої статті 1231, частини першої статті 1282 ЦК України мають відшкодувати майнову шкоду, яка була завдана спадкодавцем, у межах вартості рухомого та нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину, відповідно до частки кожної у спадщині, по 218251.89грн з кожної ( 523804.53 - 523804.53 : 6 = 436503.77; 436503.77 : 2 = 218251.98).
Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем пропущений строк пред`явлення вимог до спадкоємців визначений статтею 1281 ЦК України спростовуються матеріалами справи та суперечать законодавству, що регулює спірні відносини.
Так, частиною другою статті 1281 ЦК України, в редакції чинній на момент відкриття спадщини, встановлено, що кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. 
Отже, перебіг встановленого законом шестимісячного строку на пред`явлення кредитором вимог до спадкодавців починається з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, а не з дня коли вона дізналася про прийняття спадщини відповідачами.
Враховуючи, що відповідачами на час звернення позивачки до суду у січні 2021 року свідоцтва про право на спадщину не отримані, що вбачається з спадкової справи, позивачем визначений законом строк на пред`явлення вимоги до спадкоємців не пропущений.
Посилання в апеляційній скарзі на частину третю статті 1282 ЦК України є недоречним, оскільки вказана норма регулює випадки коли кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. 
Крім того, як вбачається з спадкової справи, позивачка, ще 23 січня 2020 року, до подання позовної заяви, пред`явила вимогу до спадкоємців ОСОБА_5 , шляхом подання заяви нотаріусу.
А отже підстави для застосування наслідків пропуску строку для пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців, передбачені частиною четвертою статті 1281 ЦК України, відсутні.
Задовольняючи вимоги про стягнення з відповідачів моральної шкоду суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до вимог частини другої статті 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов`язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя. 
Судом встановлено, що вирок Київського районного суду від 18 липня 2018 року, яким було стягнуто з ОСОБА_5 на користь позивачки моральну шкоду скасовано, а отже рішення про присудження моральної шкоди не набрало законної сили, а тому підстави для покладення на спадкоємців обов`язку з відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, відсутні. 
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи що судом першої інстанції з достатньою повнотою встановлені обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають встановленим обставинами справи, проте внаслідок неправильного застосування норм матеріального права суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів матеріальної та моральної шкоди у розмірі заявленому позивачем, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким позов задовольнити частково, стягнувши на користь позивачки в рахунок відшкодування майнової шкоди з ОСОБА_6 та ОСОБА_6 по 218251.89грн з кожної. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_6 задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_6 (РНОКПП: НОМЕР_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) в рахунок відшкодування майнової шкоди 218251,89грн.
Стягнути з ОСОБА_6 (РНОКПП: НОМЕР_7 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) в рахунок відшкодування майнової шкоди 218251,89грн.
У задоволені решти позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий                                                                        Л. А. Приходько

Судді:                                                                                В.О. Бездрабко

                                                                               Г. В. Семиженко