ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/78/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №698/285/22 Категорія: 301030300 	Баранов О.І. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н.  І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року	м. Черкаси	

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.
секретар Зінченко Ю.О.

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 ; 
представник відповідача – адвокат Юрченко Віктор Олександрович;
особа, що подала апеляційну скаргу – представник відповідача – адвокат Юрченко Віктор Олександрович; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеногопозовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Юрченка Віктора Олександровича на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 25 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільно нажитого майна подружжя, 

в с т а н о в и в:

у квітні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з 29 грудня 1991 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Позивач стверджує, що згідно із нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу житлового будинку від 23 серпня 2007 року, під час проживання в шлюбі, за рахунок банківського кредиту у сумі 65000 грн, а також спільних готівкових коштів подружжя, ними як подружжям було придбано житловий будинок вартістю 111000 грн, розташований за адресою АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України позивач вважає, що має право на 1/2 частину спірного житлового будинку, оскільки, як на її думку, вказаний вище будинок є об`єтом спільної сумісної власності подружжя, тому що був придбаний під час шлюбу та за спільні кошти подружжя, в тому числі внесених в рахунок подальшого повернення банківського кредиту.
З огляду на наведені обставини, позивач просила визнати спірний будинок об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за кожним з подружжя право власності на 1/2 частку.
Рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 25 жовтня 2022 року позов задоволено.
Визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 .
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 , як на частку в спільній сумісній власності подружжя.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , як на частку в спільній сумісній власності подружжя.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1984,80 гривні.
Рішення суду обґрунтоване тим, що спірний будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки вказане майно було набуте подружжям за час шлюбу та за спільні кошти подружжя.
Суд вказав, що позивач, незважаючи на регулярне перебування на заробітках за кордоном, продовжувала вести спільне господарство родини, зокрема, шляхом перерахування коштів на утримання спільного господарства та погашення кредиту використаного для придбання спірного будинку. У зв`язку із цим суд визнав, що пояснення свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 щодо фактичного припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачем не мають правового значення.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник відповідача – адвокат Юрченко Віктор Олександрович подав апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 25 жовтня 2022 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
У апеляційній скарзі вказує, що відповідач належними та допустимими доказами довів фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами (пояснення сторін, свідків, докази перебування позивача за кордоном), що дає підстави для застосування положень ч. 6 ст. 57 СК України, яка не була застосована судом.
Зазначає, що відповідачем були надані суду оригінали чеків щодо розрахунку за кредитним договором, що свідчить про погашення ним кредиту.
Стверджує, що позивачем не надано у встановлені строки чеки щодо оплати нею кредиту та докази надсилання відповідачу коштів на оплату кредиту за договором, а лише кошти на поховання свекрухи. Решта чеків, які були надані позивачем, не стосуються предмету спору, оскільки отримувачем в них є інша особа, а не відповідач, та/або стосуються інших кредитних договорів.
ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому вказуючи на обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим повторно 26 вересня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Катеринопільського районного управління юстиції Черкаської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 29 грудня 1991 року, про що зроблено відповідний актовий запис за № 86. Після реєстрації шлюбу дружина отримала прізвище « ОСОБА_7 » (т. 1 а.с. 7).
Згідно із договором купівлі-продажу житлового будинку від 23 серпня 2007 року ОСОБА_8 продала ОСОБА_2 будинок по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 38-39). 
Згідно п. 2 Договору його укладено під умовою, що продаж будинку проводиться за 111000 грн., які продавець отримує протягом трьох банківських днів з моменту посвідчення договору іпотеки з одночасним підтвердженням цього факту письмовою заявою продавця про повний розрахунок, що є невід`ємною частиною договору, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально. Згідно п. 4 вказаного договору покупець зобов`язується оформити кредит в АППБ «Аваль» на вказану суму грошей при цьому, оформивши договір іпотеки вказаного будинку.
Відповідно до кредитного договору № 354411/8616/0217-7 від 28 серпня 2007 року ОСОБА_1 отримала у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії в сумі 65000 грн, строком до 27 квітня 2019 року (т. 1 а.с. 14).
У пункті 2.1. Кредитного договору вказано, що кредитні кошти призначені для використання на придбання житлового будинку та на сплату комісій банку за цим договором. Забезпеченням зобов`язань за цим договором є житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
29 серпня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір № 354411/8616/0217-7і, з метою забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 354411/8616/0217-7. 
Згідно із п. 1.2. вказаного договору предметом іпотеки є житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 10-12).
Місце реєстрації позивача ОСОБА_1 з 18 вересня 2007 року та станом на 24 січня 2022 року зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 9).
Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/1 5-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.
Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим з подружжя, який її спростовує.
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо доведення позивачем позовних вимог та визнання спірного будинку об`єктом спільного майна подружжя. Так, вказаний будинок був придбаний за час перебування сторін у шлюбі, що відповідно до статті 60 СК України встановлює презумпцію спільності такого майна.
Водночас відповідачем не спростовано презумпції спільності спірного майна належними доказами, тоді як саме на відповідача покладено такий обов`язок, у зв`язку із запереченням проти задоволення позовних вимог.
Відповідачем не надано жодних доказів, що спірний будинок було придбано за його особисті кошти. Тоді як наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що спірний будинок було частково придбано за кредитні кошти, отримані позивачем на підставі кредитного договору у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», про що зазначено у самому кредитному договорі.
Крім того у договорі купівлі-продажу будинку вказано, що він укладається під умовою, що кошти за предмет договору буде сплачено протягом трьох банківських днів, а покупець ОСОБА_2 зобов`язується оформити кредит в АППБ «Аваль».
Дати укладення договору купівлі-продажу будинку 23 серпня 2007 року та кредитного договору – 28 серпня 2007 року підтверджують твердження позивача про те, що спірний будинок було придбано у тому числі за кредитні кошти, отримані ОСОБА_1 у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль».
Колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача на положення ч. 6 ст. 57 СК України, згідно із якою суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Так, відповідач у відзиві на позовну заяву вказував, що невдовзі після оформлення кредиту шлюбні відносини між сторонами фактично припинились, оскільки позивач виїхала проживати до російської федерації. Водночас жодних належних доказів припинення шлюбних відносин між сторонами відповідачем не надано. Факт тимчасового перебування позивача за кордоном, де вона працювала, не свідчить про припинення між сторонами шлюбних відносин. 
Крім того спірний будинок, навіть з урахуванням таких тверджень відповідача, було придбано не за час окремого проживання сторін, тому він не може вважатись особистою власністю ОСОБА_2 . 
Колегія суддів також враховує, що відповідачем не заявлялись вимоги про визнання спірного будинку його особистою приватною власністю.
Посилання у апеляційній скарзі на те, що відповідачем були надані суду оригінали чеків щодо розрахунку за кредитним договором, що свідчить про погашення ним кредиту, є безпідставними. Так, у квитанціях, наданих відповідачем, платником вказано  ОСОБА_1 , а не відповідача. Доказів погашення кредиту за особисті кошти відповідачем не надано, а враховуючи положення сімейного законодавства України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності спірного будинку, придбаного сторонами за час перебування у шлюбі, тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнання цього будинку об`єктом спільної сумісної власності.
Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Враховуючи наведене, оскільки судом не встановлено наявність підстав для відступу від рівності часток сторін у спільному майні, суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про визнання за ними права власності по 1/2 частині спірного будинку за кожним.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено законне рішення, яке зміні чи скасуванню не підлягає.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Юрченка Віктора Олександровича слід залишити без задоволення, а рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 25 жовтня 2022 року – без змін.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Юрченка Віктора Олександровича залишити без задоволення.
Рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 25 жовтня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України. 
Повний текст постанови складений 25 січня 2023 року.

Судді