ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/3699/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  03 березня 2023 року                                                                                         м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів Губської Л.В., Епель О.В., розглянувши в порядку письмового провадження без виклику сторін,  апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 січня 2022 р. у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

                                                            В С Т А Н О В И В :
          
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (правонаступник - Головне управління Державної податкової служби      м. Києві, як відокремлений підрозділ ДПС України), в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №3161811-1305-2615 від 26.04.2019.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржуваним податковим      повідомленням-рішенням      позивачці нараховано земельний податок за 2019 рік. Так, до вказаного податкового повідомлення-рішення протиправно не додано розрахунок грошового зобов`язання, а тому не можливо встановити, яку нормативну грошову оцінку землі було покладено в основу оскаржуваного акту. До того ж, позивачка не використовує      у своїй господарській діяльності земельну ділянку, оскільки остання розташована під багатоповерховим житловим будинком, а сплата податку за таку землю врегульована положеннями   ст. 287 ПК України.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.01.2022 року позовні вимоги задоволено: визнано протиправним та скасовано винесене Головним управлінням ДПС у м. Києві податкове повідомлення-рішення      від 26.04.2019 №3161811-1305-2615.
Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції прийняв до уваги правову позицію Верховного Суду висловлену у постановах від 27.02.2018      у справі №826/14191/16, від 05.02.2021 у справі №826/16051/16 та від 26.04.2021 у справі №806/996/16, і зазначив, що відповідачем не доведено правомірність спірного рішення.
Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, через порушення норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга обґрунтовано тим, що позивачці на праві власності належить нежитлове приміщення і згідно вимог   ст. 287 ПК України, фізична особа, яка є власником нежитлового приміщення є платником земельного податку не залежно від того, чи провадить така особа господарську діяльність на вказаній земельній ділянці чи ні.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження без виклику сторін.
Відповідно до ч. 1   ст. 308   КАС України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач є фізичною особою-підприємцем, згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В03 №038112 від 04.01.2000, а також платником єдиного податку ІІ групи з 01.01.2012 згідно свідоцтва платника єдиного податку серії А №414187 від 11.05.2012.
          На підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 28.03.2005, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М., позивачка отримала у власність нежитлове приміщення за адресою:         за адресою: АДРЕСА_1 .   
                     29.04.2019 ГУ ДФС у м. Києві було винесено оскаржуване податкове повідомлення- рішення, яким позивачці нараховано земельний податок з фізичних осіб за 2019 рік у сумі 14      613, 97 грн.
Вказані обставини підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами і не є спірними.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини 2   статті 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Відповідно до ч. 2   ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені   Конституцією   та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.ч. 1, 2   ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених   статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до    ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
          За правилами підпунктів 14.1.72,  14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України   земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.
          Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
          Згідно пп. пп.  269.1.1,  269.1.2 п. 269.1 ст. 269 ПК України  платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
          Приписи пп. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 ПК України визначають, що об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
          Пунктом   287.8 статті 287 ПК України  передбачено, що власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
          У свою чергу у частинах 1 та 2  статті 120 Земельного кодексу України  встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
          Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
          Аналогічним чином перехід права власності та права користування на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, унормовують положення   статті 377 Цивільного кодексу України.
             Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об`єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов`язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.
У розумінні наведених вище норм обов`язок із сплати земельного податку для фізичної особи-власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правомочностей, як-от: набуття нею статусу суб`єкта господарювання, діяльність якого пов`язана з використанням земельної ділянки або без такого.
          Відповідно до п.  291.3 ст. 291 ПК України  юридична особа чи фізична особа-підприємець можуть самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим главою  1 розділу XIV ПК України та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.
          За змістом пункту 291.2 статті 291 ПК України  спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом  297.1 статті 297   цього   Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.
          У пункті 269.2 статті 269 ПК України також передбачено, що суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).
          Згідно пп. 4 п.  297.1 ст. 297 ПК України  платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.
          У значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті  297.1 статті 297 ПК України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.
          Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля/споруда/приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.
          Тобто, в розумінні положень підпунктів 14.1.72,  14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів   269.1.1,   269.1.2   пункту  269.1, пункту  269.2 статті 269, підпунктів   270.1.1,            270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту  291.2 статті 291, підпункту 4 пункту 297.1                        статті 297 Податкового кодексу України  платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.
          Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.
Формування розміру орендної плати земельної ділянки здійснюється відповідно до Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затвердженої   постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1995 року №213 (далі - Методика №213), а також відповідно до Порядку нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затвердженого наказом Держкомзему України, Мінагрополітики України, Мінбудархітектури України, Української академії аграрних наук, від 27.01.2006 року №18/15/21/11 (далі - Порядок №18/15/21/11), який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. 
          Відповідно до Розділу І Методики № 213 нормативна грошова оцінка земельних ділянок здійснюється з метою визначення розміру земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні та даруванні земельних ділянок згідно із законом, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також під час розроблення показників та механізмів економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель.
          Згідно п. 3.3 Порядку №18/15/21/11 нормативна грошова оцінка одного квадратного метру земельної ділянки населених пунктів визначається за спеціальною формулою:
          В х Нп
          Цн = х Кф х Км, (8)
          Нк
          де Цн - нормативна грошова оцінка квадратного метра земельної ділянки (у                               гривнях);
          В - витрати на освоєння та облаштування території в розрахунку на квадратний метр (у гривнях);
          Нп - норма прибутку (6%);
          Нк - норма капіталізації (3%);
          Км - коефіцієнт, який характеризує місце розташування земельної ділянки,
                               - коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки,
          Коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (далі - Кф), ураховує відносну прибутковість видів економічної діяльності, та становить: - землі підприємств, що здійснюють операції з нерухомістю, здавання під найм та послуги юридичним особам Кф=2,5.
            Враховуючи наведене, орендна плата та земельний податок сплачується користувачем земельної ділянки щорічно з дня виникнення права користування земельною ділянкою, та у разі припинення права користування земельною ділянкою орендна плата та земельний податок сплачується користувачем за фактичний період перебування землі у користуванні, розмір орендної плати та ставка земельного податку визначається у відсотках від грошової оцінки земельної ділянки, яка у свою чергу залежить також від коефіцієнту функціонального використання земельної ділянки (Кф).
          Згідно п. 2.1 затвердженого рішенням Київської міської ради від 26.07.2007 №43/1877 Порядку визначення нормативної грошової оцінки земельних ділянок у місті Києві, нормативна грошова оцінка земельних ділянок несільськогосподарського призначення визначається окремо в межах економіко-планувальних зон за формулою:
          Цн = Цнм х Пз х Кф х Кл х Кі,
          де:
          Цн - нормативна грошова оцінка земельної ділянки в гривнях:
          Цнм - середня вартість одного квадратного метра землі в гривнях в межах конкретної економіко-планувальної зони:
          Пз - площа земельної ділянки в квадратних метрах;
          Кф - коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки;
          Кл - узагальнюючий локальний коефіцієнт, який характеризує місце розташування земельної ділянки і визначається як добуток значень окремих локальних коефіцієнтів, що впливають на місце розташування цієї земельної ділянки (при цьому значення узагальнюючого локального коефіцієнта не повинно бути нижче 0,50 і вище 1,50);
          Кі - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2000 року № 783 «Про проведення індексації грошової оцінки земель».
          З матеріалів справи вбачається, що позиція апелянта грунтується на тому, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки за адресою: м. Київ, вул. П. Мирного, 9      площею 0,007380 га, була обрахована ним виходячи з наступного: становить 1   461            397, 00 грн. = 75,87 х 3            384,25 х 2 х 1,5 х 1,249 х 1,433х1,06х1, де: 3   384,25 грн. - грошова оцінка за 1 кв. м; 75,87 кв. м - площа земельної ділянки під нежитловими приміщеннями; 2- функціональний коефіцієнт на місцезнаходження земельної ділянки; 1,5 - узагальнюючий локальний коефіцієнт. Указані коефіцієнти, як свідчать матеріали справи, Відповідачем використано відповідно до рішення Київської міської ради від 03.07.2014 року № 23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва» (із змінами) та з урахуванням вимог             наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 року №489            (із змінами та доповненнями); 1,249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Держземагенства від 14.01.2015 року № 6-28-0 22-215/2-15; 1,433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель» № 6-28-0.22-201/2-16 від 11.01.2016 року; 1, 06 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до порядку проведення індексації грошової оцінки земель, затвердженого витягом з листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель» №22-28-0.22-443/2-16 від 11.01.2016; 1 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до порядку проведення індексації грошової оцінки земель, затвердженого витягом з листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель» № 6-28-0.22-244/2-18.
          Ставка земельного податку у 2019 році обраховувалась відповідно до п. 5 додатку 3 «Положення про плату за землю в місті Києві» до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 року № 242/5629 зі змінами та доповненнями та становить - 3 %.
          Проте, з матеріалів справи вбачається, що сума земельного податку за 2018 рік, цієї ж земельної ділянки становила 1 461   397   1 % = 14613, 97 грн.
          З наявного у справі      витягу з технічної документації від 11.11.2011 №291 №Ю-33441/2011 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки площею 73,80 кв. м вбачається, що вартість останньої складає 773   959,91 грн. У свою чергу, згідно довідки №Н-00551/2016 від 06.09.2016, нормативна грошова оцінка частини земельної ділянки площею 75,87 кв. м складала 1   436   121,46 грн.   
Тобто, апелянт в ході слухання справи не надав будь-яких документів на підтвердження того, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 73,80 кв. м за адресою: м. Київ, вул. П. Мирного, 9      збільшилась у 2019 році по рівнянню з 2018 роком і становила 1   461   397, 00 грн.
          Також, застосовуючи при визначенні податкового зобов`язання локальний коефіцієнт - 1,5, що складає максимальний розмір, передбачений чинним законодавством, відповідач в ході слухання справи в суді першої інстанції жодним чином не обґрунтовує      підстави застосування коефіцієнту в максимальному розмірі із посиланням на належні та допустимі докази.      
Вказану обставину апелянт в суді апеляційної інстанції також не спростував.      
          Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ненадання відповідачем доказів на підтвердження правильності розрахунку суми грошового зобов`язання, визначеного у податковому повідомленні-рішенні від №3161811-1305-2615 від 26.04.2019, є підставою для визнання його протиправним та скасування, відповідно до правових позицій викладених у постановах Верховного Суду від 27.02.2018      у справі №826/14191/16, від 05.02.2021 у справі №826/16051/16 та від 26.04.2021 у справі №806/996/16.
Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції. 
Положеннями   ст. 242 КАС України   рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1   ст. 315 КАС України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до   ст. 316 КАС України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.               
Розглянувши доводи апелянта, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316,   321,   322,   325 КАС України, суд, -  
   
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 січня 2022 р.  залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 січня 2022 р. у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, залишити   без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.      

Головуючий-суддя:                                                                     О.В. Карпушова

                     Судді:                                                                      Л.В. Губська

О.В. Епель