ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1512/23 Справа № 219/11567/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Хомченко Л. І. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2023 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Бондар Я.М.,
суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.
сторони 
позивач – ОСОБА_1 
відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця», 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 31 грудня 2021 року, ухваленого суддею Хомченко Л.І. в місті Бахмут Донецької області, повний текст судового рішення складено 31 грудня 2021 року, 

УСТАНОВИВ

У жовтні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов`язків в наслідок виробничої травми.
Уточнивши позовні вимоги посилався на те, що з 01.12.2015 року по теперішній час працює охоронником на підприємстві відповідача.
01.04.2017 року під час праці у відповідача з позивачем трапився нещасний випадок на виробництві в результаті падіння підчас пересування.
Відповідачем за результатами розслідування нещасного випадку був складений акт форми Н-1 від 13.04.2017року та акт форми Н-5 від 13.04.2017року
Висновком МСЕК 29.08.2017 року вперше позивачу встановлено третю групу інвалідності та 30% стійкої втрати професійної працездатності.
Просив стягнути з відповідача на свою користь 60 000 грн. моральної шкоди.
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 31 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені в повному обсязі.
Стягнуто з АТ Укрзалізниця на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану трудовим каліцтвом при виконанні трудових обов`язків в наслідок виробничої травми у розмірі 60 000 гривень.
АТ «Укрзалізниця», будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подало апеляційну, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, ухваленого з порушенням норм процесуального і матеріального права, ставить питання про його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі та здійснити перерозподіл судових витрат по першій та апеляційній інстанціям.
При цьому, скаржник зазначає, що на підставі заяви позивача ГУ Держпраці у Київській області видало Припис за формою Н-9 з пропозицією щодо необхідності проведення повторного розслідування нещасного випадку, який стався з ОСОБА_1 
19 червня 2018 року відповідачем проведено повторне розслідування нещасного випадку та складені Акт за формою Н-1 та Н-5, якими встановлені обставини нещасного випадку та визначено причини нещасного випадку: основна – особиста необережність потерпілого та супутня – невиконання інструкції з охорони праці. Скасовано акт за формою Н-1 та Акт за формою Н-5 від 13 квітня 2017 року на які посилається позивач у даній справі. Вказує, що останнім належним доказом у даній справі є Акт за формою Н-1 та Н-5 від 19 червня 2018 року, якими встановлені події, які сталися з позивачем 01 квітня 2017 року.
Вказує, що суд першої інстанції 31 січня 2018 року за клопотанням представника позивача зупиняв провадження у справі до набрання законної сили рішення суду в іншій цивільній справі №219/7654/17 – за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрзалізниця» про визнання незаконними та скасування актів повторного розслідування нещасного випадку.
Відповідач зазначає, що постановою Донецького апеляційного суду від 22.01.2019 року, яка набрала законної сили була частково задоволена апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця». Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 липня 2018 року скасовано в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконними та скасування у повному обсязі складених відповідачем актів розслідування нещасного випадку за формою Н-1 та Н-5 від 19.06.2018 року та зобов`язання   ПАТ «Укрзалізниця» проведення повторного розслідування нещасного випадку та складання актів за формою Н-1 та Н-5.
Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконними та скасування у повному обсязі складених відповідачем актів розслідування нещасного випадку за формою Н-1 та Н-5 від 19.06.2018 року та зобов`язання   ПАТ «Укрзалізниця» проведення повторного розслідування нещасного випадку та складання актів за формою Н-1 та Н-5. В іншій частині рішення залишено без змін.
Наголошує на тому, що апеляційним судом було встановлено, що акт за формою Н-1 та за формою Н-5 від 19.06.2019 р., який оспорюється позивачем, складений відповідачем після проведення повторного розслідування у виконання Припису №5.6/5 від 01.06.2018р. Головного Управління Держпраці у Київській області. При проведенні повторного розслідування враховані всі зауваження, висловлені у Приписі. При повторному розслідування встановлено, що відповідач відповідно до вимог ст.153 КЗпП України створив   безпечні і нешкідливі умови праці, нещасний випадок стався внаслідок особистої необережності постраждалого та внаслідок невиконання останнім Інструкції з охорони праці №1 для стрільця з охорони об`єктів.
Відповідач зазначає, що суд першої інстанції у рішенні не навів мотиви відхилення доводів відповідача щодо відсутності вини підприємства у нещасному випадку, що стався з позивачем, не виклав висновків розгляду справи №219/7654/17 до даної справи, не обґрунтував підстав розгляду справи за скасованими Актами форми Н-1 та Н-5 від 13 квітня 2017 року.
Також, скаржник вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог, стягнувши на користь позивача 60 000 грн. моральної шкоди, тоді як позивачем заявлялись вимоги про стягнення 30 000 грн.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 01.04.2017 року під час праці у відповідача з позивачем трапився нещасний випадок на виробництві в результаті падіння підчас пересування.
Відповідачем за результатами розслідування нещасного випадку був складений акт форми Н-1 від 13.04.2017року та акт форми Н-5 від 13.04.2017року
Висновком МСЕК 29.08.2017 року вперше позивачу встановлено третю групу інвалідності та 30% стійкої втрати професійної працездатності.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення збільшених позовних вимог ОСОБА_1 на підставі досліджених доказів виходив з того, що позивач працював на підприємстві відповідача та внаслідок нещасного випадку на виробництві отримав ушкодження, що призвело до втрати професійної працездатності, йому встановлено 30% втрати професійної працездатності, що пов`язано зі спричиненням йому фізичних і моральних страждань, тому він має право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем.
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, як і погоджується з визначеним до стягнення розміром моральної шкоди, стягнутої з Відповідача на користь Позивача, та не погоджується з доводами сторони Відповідача, щодо відсутності підстав для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди за наявності вини самого Позивача на підприємство та завищеного розміру моральної шкоди, з огляду на наступне. 
Статтею 3 Конституції України передбачено, що Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів.
Статтею 171 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган повинен проводити розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві відповідно до порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України.
За нормами статті 22 Закону України «Про охорону праці», роботодавець повинен організовувати розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій відповідно до положення, що затверджується Кабінетом Міністрів України за погодженням з всеукраїнськими об`єднаннями профспілок.
У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.
Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.
Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган (частина друга статті 153 КЗпП України).
Статтею 173 КЗпП України визначено , що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до ст.1167 ЦК України - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.
Згідно з частинами 1 та 5 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №2 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяно працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відмова потерпілому у праві на отримання від підприємства грошової суми за моральну шкоду залежно від ступеня втрати професійної працездатності має обмежувальний характер.
Доводи Відповідача про те, що суд першої інстанції розглянув справу на підставі скасованих акт форми Н-1 та Н-5 від 13 квітня 2017, не врахував висновки суду апеляційної інстанції при розгляді справи №219/7654/17, якими було встановлено наявність вини самого позивача у нещасному випадку, який стався внаслідок особистої необережності постраждалого та через невиконання останнім Інструкції з охорони праці №1 для стрільця з охорони об`єктів, колегія суддів відхиляє, оскільки Актами розслідування нещасного випадку за формою Н-1 та Н-5 від 19.06.2018 року, нещасний випадок, що стався з позивачем, визнано таким, що пов`язаний з виробництвом,наявність вини постраждалого у нещасному випадку та відсутність вини підприємства у нещасному випадку, не знімає з роботодавця обов`язку по відшкодуванню моральної шкоди, пов`язаної з трудовим каліцтвом,оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди, що випливає з положень ст. 3 Конституції України та узгоджується з позицією Верховного Суду по даній категорії справ (постанова Верховного Суду від 29 жовтня 2018 р. у справі № 212/754/18).
Колегія суддів повністю погоджується з визначеним судом до стягнення розміром моральної шкоди, вважає його таким, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
Як зазначено у пункті 53 постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року по справі №821/1841/17, практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).
Слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Доводи сторони відповідача про те, що суд вийшов за межі позовних вимог, стягнувши більшу суму моральної шкоди ніж була заявлена позивачем, колегія суддів вважає необґрунтованими, такими, що спростовуються матеріалами справи.
Матеріалами справи підтверджено, що 21 березня 2019 року ОСОБА_1 подав суду першої інстанції заяву про збільшення позовних вимог до 60 000 грн., при цьому до цієї заяви додано доказ відправлення заяви стороні відповідача (опис поштового вкладення АТ «Українська залізниця» - заяви про збільшення позовних вимог від 20.03.2019) (а.с.59-62).
Доводи, викладені в апеляційній скаргзі зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну правову оцінку, рішення суду відповідає вимогам закону, висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга сторони відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ 

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 31 грудня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 19 січня 2023 року.
Головуючий:

Судді: