ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року		Справа № 460/4908/21 пров. № А/857/12620/22	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Большакової О.О., Затолочного В.С.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2021 року (суддя Махаринець Д.Є., м.Рівне, повний текст складено 22 березня 202 року), -
ВСТАНОВИВ:
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі – ГУПФ) в якому просив:
визнати дій відповідача протиправними;
зобов`язання ГУПФ зарахувати до страхового стажу позивача час роботи з 18.11.1991 по 25.02.1993, з 27.02.1993 по 05.11.2011 згідно з трудовою книжкою, період зайняття підприємницькою діяльністю з 29.05.1992 по 29.03.2012 згідно з витягом з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі – Реєстр) та призначити позивачу пенсію з дня подання заяви про її призначення.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2021 року позов задоволено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду, та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
В апеляційній скарзі вказує, що позивач не має права на призначення пенсії за віком через відсутність необхідного страхового стажу – 25 років. Натомість, право на пенсію за віком з урахуванням страхового стажу 16 років 6 місяців 28 днів позивач набуде у віці 65 років у відповідності до чинного пенсійного законодавства.
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі – КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, відмовивши в зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 часу його роботи з 18.11.1991 по 25.02.1993 та з 27.02.1993 по 05.11.2011 та періоду зайняття ним підприємницькою діяльністю з 29.05.1992 по 29.03.2012, допустив протиправні дії, а відтак діяв не на підставі, не в межах та не у спосіб, визначені чинним законодавством.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Судом першої інстанції, встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що 03.03.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком.
Листом від 13.03.2021 за №1700-0304-8/11377 відповідач повідомив, що згідно з індивідуальними відомостями про позивача як застраховану особу, що містяться в системі персоніфікованого обліку відсутні відомості про сплату страхових внесків за період здійснення позивачем підприємницької діяльності. Вказано, що враховуючи матеріали звернення та дані, що містяться в системі персоніфікованого обліку, страховий стаж позивача становить 16 років 2 місяці 17 днів. Водночас, повідомлено, що до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 18.11.1991 по 25.02.1993, оскільки в долучених документах відсутній контракт або уточнююча довідка про підтвердження даного періоду роботу. Також не зараховано період роботи з 27.02.1993 по 05.11.2011 через те, що у запис про звільнення з роботи в трудовій книжці дописано посаду відповідальної особи (директора). Враховуючи зазначене, відповідач дійшов висновку, що позивач не мав права на призначення пенсії за віком на час звернення з відповідною заявою через відсутність необхідного страхового стажу 25 років.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною першою статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV), передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 цього Закону. Зокрема, право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.
Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 56 Закону «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
В силу вимог статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 2.2 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України (далі – МЮУ), Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (зареєстровано в МЮУ 17.08.1993 серпня 1993 за №110; далі - Інструкція №58) до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Також пунктом 2.4 Інструкції № 58 передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується « 05.01.1993».
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
На виконання статті 62 Закону №1788-ХІІ, Кабінет Міністрів України прийняв постанову «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637).
Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з пунктом 2 Порядку №637 у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Тобто, прийняття на підтвердження стажу роботи письмових трудових договорів, застосовується тільки в тому випадку, коли в трудовій книжці відсутні відповідні записи про роботу особи на підприємстві внаслідок неможливості одержання від підприємства довідки чи відповідних документів про стаж роботи.
Відмовляючи позивачу у призначенні пенсії відповідач піддав сумніву достовірність записів у його трудовій книжці щодо окремих періодів роботи, а саме: з 18.11.1991 по 25.02.1993 та з 27.02.1993 по 05.11.2011.
Згідно з трудовою книжкою позивача серії НОМЕР_1 від 20.07.1973, 18.11.1991 позивач прийнятий на посаду художника у Виробничо-комерційну фірму «Макропол ЛТД» на підставі контракту від 18.11.1991 та 25.02.1993 звільнений з цієї посади за власним бажанням на підставі наказу від 25.02.1993 №11.
Згідно з записами №№ 18, 19 у трудовій книжці, 27.02.1993 позивач зарахований на посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю «АРТ» (далі – ТОВ) на підставі наказу від 27.02.1993 № 1 та 27.03.1995 звільнений з посади директора за власним бажанням на підставі протоколу зборів засновників від 27.03.19995 № 8.
Суд погоджується з покликанням відповідача на те, що у записі № 19 в трудовій книжці позивача про звільнення посаду відповідальної особи (директора) виконано іншим почерком, відмінним від того, що виконав сам запис.
Однак, з даного приводу суд зауважує, що чинна на момент внесення такого запису Інструкція № 58 не містила заборони щодо можливості виконання одного запису в трудовій книжці різними особами. Єдиною вимогою з даного приводу, згідно з вимогами Інструкції № 58, було щоб запис виконувався акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів.
Як встановлено судом, у записі № 19 в трудовій книжці позивача найменування посади відповідальної особи, хоч і зазначено іншим почерком, однак акуратно без виправлень та неточностей, у зв`язку з чим з огляду на приписи пункту 3 Порядку №637 у пенсійного органу не було підстав для витребування додаткових документів для підтвердження відповідного періоду роботи.
Таким чином, трудова книжка позивача містить записи про його роботу в період з 18.11.1991 по 25.02.1993, 27.02.1993 по 27.03.1995. Дані записи завірені чітким відтиском печатки вказаних підприємств та не містять ні виправлень, ні інших позначень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості.
При цьому, зазначення в графі «Найменування, дата та номер документів, на підставі яких внесено запис» дати та номеру контракту, а також протоколу зборів засновників, а не дати та номеру наказу про призначення не є підставою для відмови в зарахуванні наявного в трудовій книжці стажу роботи позивача та звужує його законне право на зарахування вказаного періоду до стажу роботи на вказаному підприємстві.
Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 291/99/17.
Відповідно до частини третьої статті 44 Закону №1058-ІV органи ПФУ мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
На підставі пункту 4.2 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»», затвердженого постановою Правління ПФУ 25.11.2005 за №22-1, (зареєстрованою в МЮУ 27.12.2005 за № 1566/11846; далі - Порядок №22-1) при прийманні документів орган, що призначає пенсію:
1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж.
2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;
3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).
Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Згідно норм пункту 4.7 Порядку №22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Водночас, матеріали справи не містять доказів здійснення відповідачем своїх повноважень щодо отримання додаткових документів/надання позивачу допомоги в їх отриманні, які були б достатніми для зарахування спірних періодів роботи до загального стажу. Відповідач, відмовляючи у призначенні позивачу пенсії за віком з підстав непідтвердження наявності у нього достатнього стажу роботи, будь-яких додаткових документів від нього не вимагав, жодних дій по їх самостійному отриманню не вчиняв.
З аналізу норм пенсійного законодавства слідує, що у зв`язку із зверненням позивача щодо призначення пенсії за віком відповідач зобов`язаний перевірити, зокрема, чи має заявник стаж роботи. У свою чергу, суд перевіряє, зокрема, чи діяв пенсійний орган обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідачем не враховано, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Висновки аналогічні за змістом викладені в постановах Верховного Суду від 6 березня 2018 року у справі № 754/14898/15-а, 12 грудня 2019 року у справі №289/674/17.
З огляду на наведене, суд вважає, що періоди роботи позивача з 18.11.1991 по 25.02.1993 та з 27.02.1993 по 05.11.2011 належним чином підтверджені його трудовою книжкою, а отже підстав для неврахування їх до страхового стажу останнього немає.
Щодо незарахування відповідачем до страхового стажу позивача періоду здійснення ним підприємницької діяльності з 29.05.1992 по 29.03.2012, суд зазначає таке.
Відповідно до абзацу 3 підпункту 2 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності, крім осіб, які здійснювали підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування, з 01 липня 2000 року підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 року - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Для визначення права на призначення пенсії за віком згідно зі статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за період ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку з 01 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно надається довідка про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності.»
Відповідно до пункту 3-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно зі статтею 26 цього Закону включаються періоди: ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку: з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності; з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).
Розділ XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV був доповнений пунктом 3-1 згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», який набрав чинності 11.10.2017. Даним пунктом передбачено, що період ведення підприємницької діяльності з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно підтверджуються лише довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності.
Крім того, відповідно до пункту 4 Порядку №637, час роботи осіб, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на приватній власності та на виключно їхній праці, за період до 1 травня 1993 р., а також час роботи осіб, які займаються веденням особистого селянського господарства зараховується до трудового стажу за наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків. Періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 р. по 31 грудня 2017 р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.
Судом також встановлено, що в період з 29.05.1992 по 29.03.2012 ОСОБА_1 був зареєстрований фізичною особою-підприємцем (далі – ФОП) та здійснював підприємницьку діяльність за видом спеціалізована діяльність дизайну.
Згідно з архівним витягом від 27.01.2020 №07/01-90 рішення виконавчого комітету Дубенської міської ради Рівненської області «Про державну реєстрацію суб`єктів підприємництва» від 29.05.1192  №251 за результатами розгляду відповідної заяви позивача виконком міської ради народних депутатів вирішив зареєструвати ОСОБА_1 як підприємця та видати йому посвідчення про державну реєстрацію на право зайняття підприємницькою діяльністю, а оподаткування підприємця здійснювати згідно діючого законодавства.
Цього ж дня, 29.05.1992 відомості про реєстрацію ОСОБА_1 як ФОП внесені до Реєстру, вид діяльності: 74.10 Спеціалізована діяльність дизайну (а.с.9-10).
Як свідчить дані Реєстру 29.03.2012 ОСОБА_1 припинив підприємницьку діяльність за власною заявою.
Судом встановлено, що первинні документи, які містять додаткові відомості про здійснення позивачем підприємницької діяльності з 1992 по 2012 роки, сплату ним страхових внесків та/або єдиного податку у вказаний період, ні у позивача, ні в Головного управління ДПС у Рівненській області, не збереглися, зважаючи на термін такого зберігання.
Також зміст листа Головного управління ДПС у Рівненській області від 12.04.2021 за № 4154/6/17-00-12-03-04 свідчить, що до 01.10.2013 адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснював ПФУ, у зв`язку з чим податковий орган немає можливості надати інформацію про сплачені позивачем суми єдиного внеску за період з1992-2012 роки.
Суд вважає, що в даному випадку, позивач не може бути позбавленим свого права на зарахування до страхового стажу періоду зайняття ним підприємницькою діяльністю через закінчення терміну зберігання документів, оскільки це відбулося не з його вини, тобто у зв`язку з обставинами, що виникли не з його волі, та на які він не міг вплинути. Позивач зі свого боку вчинив всі залежні від нього дії для підтвердження ним зайняття підприємницькою діяльністю, і у нього відсутня будь-яка можливість отримати інші відомості, окрім даних, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та архівній довідці.
Таким чином, на переконання суду, дії відповідача при відмові у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду його зайняття підприємницькою діяльністю, є непропорційними заявленій легітимній меті, тому їх не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.
Більше того, як свідчать матеріали справи, позивач надав відповідачу витяг з Реєстру, згідно з яким в період з 29.05.1992 по 29.03.2012 він був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, а решту інформації щодо сплати страхових внесків позивачем у вказаний період відповідач повинен мати у своєму розпорядженні, оскільки, як вже зазначалося судом вище, період здійснення підприємницької діяльності до 1 травня 1993 року зараховується до стажу за наявності довідки ПФУ про сплату страхових внесків, а періоди провадження підприємницької діяльності з 1 січня 1998 року по 31 грудня 2003 року - на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності.
З урахуванням обставин справи в їх сукупності відповідач, відмовивши в зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 часу його роботи з 18.11.1991 по 25.02.1993 та з 27.02.1993 по 05.11.2011 та періоду зайняття ним підприємницькою діяльністю з 29.05.1992 по 29.03.2012, допустив протиправні дії, а відтак діяв не на підставі, не в межах та не у спосіб, визначені чинним законодавством.
Таким чином, належним способом захисту порушених прав, свобод та охоронюваних законом інтересів позивача є визнання протиправними дій відповідача, що полягають у не зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 часу роботи з 18.11.1991 по 25.02.1993 та з 27.02.1993 по 05.11.2011 та періоду зайняття останнім підприємницькою діяльністю з 29.05.1992 по 29.03.2012 та зобов`язанні зарахувати до страхового стажу позивача час роботи з 18.11.1991 по 25.02.1993 та з 27.02.1993 по 05.11.2011, а також період зайняття ним підприємницькою діяльністю з 29.05.1992 по 29.03.2012.
Як встановлено судом, та обставина, за якої у позивача виникла нестача достатнього страхового стажу для призначення пенсії, зумовлена безпідставним незарахуванням відповідачем до страхового стажу ОСОБА_1 періодів його роботи з 18.11.1991 по 25.02.1993 та з 27.02.1993 по 05.11.2011 та періоду зайняття підприємницькою діяльністю з 29.05.1992 по 29.03.2012, з урахуванням яких страховий стаж позивача становить понад 25 років.
Відтак, позивач має право на призначення пенсії за віком згідно частини першої статті 26 Закону №1058-IV.
Оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 311, 315-316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	В. С. Затолочний