ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року 
м. Черкаси   

Справа № 694/1571/15-ц		
Провадження № 22-ц/821/262/23		
категорія: на ухвалу 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Бородійчука В.Г. 
суддів: Василенко Л.І., Карпенко О.В.
секретаря: Мунтян К.С.   

учасники справи: 
заявник (боржник): ОСОБА_1 
суб`єкт оскарження: заступник начальника Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ткаченко Андрій Володимирович
зацікавлена особа (стягувач): Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»

розглянув у спрощеному провадженні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 15 грудня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , яка є боржником за виконавчим провадженням № 59725137, звернулася до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця за змістом якої просить:
- визнати бездіяльність заступника начальника Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ткаченка Андрія Володимировича протиправною;
-зобов`язати Звенигородський відділ державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ткаченка Андрія Володимировича направити виконавче провадження № 59725137 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» боргу в розмірі 2029795,50 грн. до Маньківського відділу державної виконавчої служби в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Вказана скарга мотивована тим, що місце проживання ОСОБА_1 , яка є боржником за виконавчим провадженням № 59725137, станом на дату його відкриття та подання даної скарги зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . Також все належне її майно перебувало й до цього часу перебуває в адміністративних межах с. Багва Маньківського району Черкаської області. Тож, представник боржника вважаючи, що функції Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не поширюються на територію місця проживання (перебування) боржника та місцезнаходження її майна, звернувся до його керівника із заявою про передачу даного виконавчого провадження до іншого органу державної виконавчої служби. Листом від 24.11.2022 року № /15.6-31/22255, за підписом заступника начальника Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ткаченка А.В., представнику боржника відмовлено в задоволенні його заяви, тож вважаючи таку бездіяльність державного виконавця незаконною боржник звернулася до суду з даною скаргою.
       
Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 15 грудня 2022 року відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця.
       
Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її скаргу.
       Стверджує, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та ненадано належної уваги наявним доказам. Вказує. що на час ухвалення рішення вона на території Звенигородського району Черкаської області не мала жодного майна, в тому числі і нерухомого. Зазначає, що звертаючись з заявою про відкриття виконавчого провадження, стягував вказав адресу проживання боржника, зазначеного в рішенні суду, при цьому достеменно знаючи про те, що боржник не зареєстрований та не проживає за адресою, вказаною в виконавчому документі, адже саме за позовом стягувача у виконавчому провадженні в боржника спочатку відібрали її квартиру, а потім її з неї виселили та зняли з реєстрації. Позаяк, ОСОБА_2 зареєстрована і проживає по АДРЕСА_1 , а все належне їй майно знаходиться в цьому ж населеному пункті, то й виконавче провадження №59725137 має перебувати на виконанні в органі ДВС, на який поширюються їхні функції за територіальною належністю.
У лютому 2023 року Звенигородський відділ державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі. Вказує, що у виконавчому листі №694/1571/15-ц від 31.03.2017 року, виданого Звенигородським районним судом про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 2029795,50грн. на користь АТ КБ «Приватбанк» зазначено «останнє відоме місце реєстрації боржника: АДРЕСА_2 , що вказує на той факт, що при пред`явленні даного виконавчого листа на примусове виконання в Звенигородський ВДВС, стягував не володів інформацією про реєстрацію та проживання боржника ОСОБА_4 та доручив встановити дану обставину саме Звенигородському ВДВС. Будь-яких заяв від стягувача щодо передачі виконавчого провадження до відділу станом на 09.02.2023р. не надходило.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду 1 інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення 1 інстанції таким вимогам відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи, що в провадженні Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувають матеріали виконавчого провадження № 59725137, відкритого 07.08.2019 року на підставі виконавчого листа № 694/1571/15-ц, виданого 31.03.2017 року Звенигородським районним судом Черкаської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 2 029 795,50 грн.
Заступником начальника Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ткаченком А.В., за результатами розгляду заяви від 21.11.2022 року та 23.11.2022 року представника боржника ОСОБА_5 , листом від 24.11.2022 року № /15.6-31/22255 роз`яснено про відсутність передбачених законом підстав для передачі виконавчого провадження № 59725137 до іншого органу державної виконавчої служби.
Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, діє або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) . Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень  державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ч.ч.2,3 ст.451 ЦПК України).
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність  дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню.
            Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". За заявою стягувача виконавчий документ може бути передано від одного приватного виконавця іншому або відповідному органу державної виконавчої служби, або від органу державної виконавчої служби - приватному виконавцю. Про передачу (прийняття до виконання) виконавчого документа виконавець виносить постанову. Передача виконавчих документів здійснюється в порядку, визначеному Міністерством юстиції України (ч.1, 5 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження").
Відповідно до ч.1 ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.
Отже, АТ КБ «Приватбанк» скористалося своїм правом та  пред`явив до виконання виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на його користь 2029795,50 грн. заборгованості  до Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської областіЦентрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ).
На підставі виконавчого листа виконавче провадження №59725137 було відкрито 07.08.2019 року.
Відповідно до частини 3 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», у разі відводу (самовідводу) всіх державних виконавців органу державної виконавчої служби, утворення виконавчої групи, якщо виконавчі провадження щодо одного й того самого боржника відкриті в різних органах державної виконавчої служби, наявності інших обставин, що ускладнюють виконання рішення, виконавче провадження може бути передане від одного органу державної виконавчої служби до іншого.
Тобто, для передачі виконавчого провадження від одного органу державної виконавчої служби до іншого мають існувати наступні умови: відводи (самовідводи) всіх державних виконавців органу державної виконавчої служби, утворення виконавчої групи, якщо виконавчі провадження щодо одного й того самого боржника відкриті в різних органах державної виконавчої служби, наявність інших обставин, що ускладнюють виконання рішення.
Частиною 4 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що передача виконавчих проваджень від одного державного виконавця до іншого, від одного органу державної виконавчої служби до іншого або до виконавчої групи здійснюється в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що за змістом скарги вбачається, що ОСОБА_1 , будучи не згідною з відповіддю (лист від 24.11.2022 року № /15.6-31/22255) заступника начальника Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ткаченка А.В. на заяву її представника, помилково ототожнює її з бездіяльністю державного виконавця.
Так, на думку скаржника, виконавчий лист № 694/1571/15-ц, виданий 31.03.2017 року Звенигородським районним судом Черкаської області, повинен був бути повернутий стягувачу, на підставі п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки його пред`явлено не за місцем виконання (не за підвідомчістю), тож виконавче провадження № 59725137 безпідставно перебуває в провадженні Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), а заява її представника від 23.11.2022 року протиправно не була задоволена.
У розумінні національного законодавства під бездіяльністю розуміють певну форму поведінки особи, яка полягає у невиконанні нею дій чи неприйнятті рішень, які вона повинна була і могла вчинити.
Відмовляючи в задоволенні даної скарги, суд 1 інстанції також вірно врахував, що постанова про відкриття виконавчого провадження № 59725137 від 07.08.2019 року, ні ОСОБА_1 , ні її представниками, не оскаржувалась, а заступником начальника Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ткаченком А.В. своєчасно надано змістовну та обґрунтовану відповідь представнику боржника за його заявою, тож жодної бездіяльності, яка могла б бути визнана судом протиправною, посадовою особою державної виконавчої служби не допущено.
Такі висновки суду 1 інстанції ґрунтуються на матеріалах справи і відповідають вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом 1 інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Крім того, наведені у апеляційних скаргах доводи зводяться лише до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки. 
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, що виникли в даному випадку та застосував закон, що їх регулює. За наслідком апеляційного перегляду порушень матеріального чи процесуального закону судом першої інстанції не встановлено.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі судове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у апеляційній скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 15 грудня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Повний текст постанови виготовлено 01 березня 2023 року.

Головуючий:         В.Г. Бородійчук

Судді        : Л.І. Василенко        

О.В. Карпенко