Справа № 161/19652/21 	Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М. 	
Провадження № 22-ц/802/74/23  	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
24 січня 2023 року                                                                 місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
секретаря Трикош Н. І.,
з участю: 
представника позивача Хохлова В.О.,
представника Волинської обласної прокуратури Романішиної Т. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного управління Національної поліції у Волинській області, Волинської обласної прокуратури про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частку автомобіля, виділення у власність автомобіля, визнання його індивідуальною власністю, припинення спільної сумісної власності подружжя на автомобіль та зняття арешту з майна, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2022 року,
В С Т А Н О В И В:
В листопаді 2021 року позивач звернулася в суд з цим позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частку автомобіля, виділення у власність автомобіля, визнання його індивідуальною власністю, припинення спільної сумісної власності подружжя на автомобіль та зняття арешту з майна.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 10 листопада 2006 року по 12 травня 2021 року позивач та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними був придбаний автомобіль Dodge Avenger, 2007 року випуску, VIN НОМЕР_1 .
Вказаний автомобіль 14 серпня 2008 року був арештований в межах кримінальної справи, яка розслідувалася відносно ОСОБА_2 . Наразі досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні триває, а сам ОСОБА_2 знаходиться у розшуку.
Позивач вказує, що неодноразово зверталася в межах кримінального провадження із клопотаннями про скасування арешту з автомобіля, але у задоволенні її вимог було відмовлено.
Вважаючи спірний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, позивач просить суд:
1) визнати за сторонами право власності на 1/2 за кожним на спірний автомобіль;
2) виділити позивачу у власність спірний автомобіль;
3) визнати індивідуальною власністю позивача спірний автомобіль;
4) припинити право спільної сумісної власності сторін на спірний автомобіль;
5) зняти арешт на спірний автомобіль та зобов`язати ГУ НП у Волинській області передати вказаний автомобіль позивачу із свідоцтвом про реєстрацію.
Ухвалою суду від 21 березня 2022 року, у не скасованій постановою Волинського апеляційного суду від 27 квітня 2022 року, провадження у справі закрито в частині позовних вимог про зняття арешту з автомобіля та зобов`язання ГУ НП у Волинській області передати вказаний автомобіль позивачу із свідоцтвом про реєстрацію.
       Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2022 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного управління Національної поліції у Волинській області, Волинської обласної прокуратури про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на частку автомобіля, виділення у власність автомобіля, визнання його індивідуальною власністю, припинення спільної сумісної власності подружжя на автомобіль та зняття арешту з майна, відмовлено.
       Не погоджуючись з рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким що підлягає скасуванню, в зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також у зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими та невідповідністю висновків, викладених в рішенні обставинам справи, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Волинської обласної прокуратури просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши думку представника позивача, який апеляційну скаргу підтримав, представника Волинської обласної прокуратури, яка заперечила апеляційну скаргу, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що запропонований позивачем спосіб поділу спільного майна подружжя шляхом присудження майна, яке арештоване у кримінальному провадженні на забезпечення виконання покарання у вигляді конфіскації майна та на відшкодування шкоди потерпілим, фактично призведе до виведення такого майна з-під дії заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту, що не відноситься до компетенції суду в порядку цивільного судочинства та свідчить про вживання позивачем «права на зло», та врахував, що позивачка не позбавлена можливості захистити свої майнові права шляхом пред`явлення до відповідача позову про стягнення грошової компенсації її частки у спільному майні подружжя.
Крім того, позивач не залучила до цього позову в якості відповідачів потерпілих у кримінальному провадженні, хоча рішення у справі безпосередньо стосується їх прав та законних інтересів, бо на майно, яке є предметом позову, можливе звернення стягнення на забезпечення виконання їх цивільних позовів. 
Судом встановлено, що у період з 10 листопада 2006 року по 12 травня 2021 року позивач та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними був придбаний автомобіль Dodge Avenger, 2007 року випуску, VIN НОМЕР_1 (а.с.9, 10, 21-22).
14 серпня 2008 року вказаний автомобіль згідно з протоколом накладення арешту на майно складеного слідчим в ОВС СУ УМВС України у Волинській області Вічинюком А. А., був описаний в межах кримінальної справи №30-034-08, яка розслідується відносно ОСОБА_2 (а.с.11).
05 січня 2009 року, в межах кримінальної справи №30-034-08 на вказаний автомобіль накладено арешт (а.с.71-72).
Постановою слідчого від 03 лютого 2009 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зняття арешту з автомобіля. Мотивуючи таке рішення, слідчий зазначив, що злочин, в якому обвинувачувався ОСОБА_2 , передбачає додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, а також у кримінальній справі потерпілими заявлені цивільні позови (а.с.70).
Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 28 грудня 2011 року у цивільній справі №2-6433/11 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до УМВС України у Волинській області, Луцької ОДПІ про звільнення з-під арешту та повернення майна (а.с.16-17).
В подальшому, у зв`язку із набранням чинності КПК України 2012 року, у кримінальній справі №30-034-08 продовжено досудове розслідування, як у кримінальному провадженні №12012020020000047 від 29 листопада 2012 року.
Постановою заступника начальника відділу СУ ГУНП у Волинській області від 23 листопада 2020 року спірний автомобіль визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні. Крім того, зі змісту постанови слідує, що ОСОБА_2 з 07 лютого 2018 року перебуває у розшуку (а.с.65-67).
Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 серпня 2021 року №161/13719/21 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про скасування арешту зі спірного автомобіля (а.с.18).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у цивільній справі №723/826/19.
Застосовуючи цю позицію до розглядуваних правовідносин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що фактично позовні вимоги спрямовані не на захист сімейних прав позивача, зокрема, на поділ спільної сумісної власності подружжя, а на виведення майна з під можливого у кримінального провадженні додаткового покарання у вигляді конфіскації, що не узгоджуються із завданням цивільного судочинства, а також свідчить використання позивачем «права на зло».
Таких висновків суд дійшов, покликаючись на те, що ОСОБА_1 неодноразово, як в порядку цивільного судочинства, так і в порядку кримінального судочинства вимагала скасування арешту на спірний автомобіль, і у всіх випадках їй було відмовлено у задоволенні таких вимог.
При цьому кожного разу, як і в цій справі, позивачка вимагає не скасувати арешт на частину спірного автомобіля, що належить їй, а в цілому передати автомобіль їй.
Будь-яких пояснень, чому позивач не вимагає присудження на її користь з відповідача грошової компенсації за її частку в спірному автомобіль, а навпаки, вимагає присудити їй автомобіль в натурі, при цьому, не зважаючи на те, що він арештований в межах кримінального провадження, позивач суду не надала, що ще раз підтверджує, що справжньою метою її вимог є не вирішення цивільного спору, а виведення майна з під конфіскації в межах кримінального провадження, що і є виявом використання «права на зло».
Суд зазначає, що в межах цивільного судочинства не вправі підміняти собою суд у кримінальному судочинстві та визначати перелік та вид майна, що підлягає конфіскації, а тим більше, звільняти його з-під такої конфіскації.
Також слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються.
А згідно з ч.1 ст.49 КВК України конфіскації підлягає майно, що є власністю засудженого, в тому числі його частка у спільній власності, статутному фонді суб`єктів господарської діяльності, гроші, цінні папери та інші цінності, включаючи ті, що знаходяться на рахунках і на вкладах чи на зберіганні у фінансових установах, а також майно, передане засудженим у довірче управління.
Суд зауважує, що такий вид покарання як «конфіскація майна» не передбачає заміну предмета конфіскації його еквівалентом у грошовій сумі. Це, по суті, було б відкупом у держави майна, яке підлягає конфіскації (див. Практику застосування судами конфіскації майна від 19 вересня 2000 року, Верховний Суд України, https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/n0029700-00). Така заміна на грошовий еквівалент можлива лише для «спеціальної конфіскації» (ч.2 ст.96-2 КК України). Тому внесення позивачем на депозитний рахунок суду 1/2 оціночної вартості спірного автомобіля не може братися до уваги, оскільки заміна предмету конфіскації грошовою сумою чинним кримінальним судочинством не передбачено.
Також суд враховує, що в межах кримінальної справи №30-034-08 (кримінального провадження №12012020020000047) слідчими, які вирішували долю спірного автомобіля на етапі досудового розслідування, зазначалося, що арешт на автомобіль накладений не тільки у зв`язку з його можливою конфіскацією, але і для задоволення цивільних позовів потерпілих від злочину. У постанові слідчого від 23 листопада 2020 року про визнання спірного автомобіля речовим доказом зазначено, що від злочину, за можливої участі ОСОБА_2 , потерпілими є громадяни ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, оскільки були предметом розгляду і повно, і всебічно досліджено судом першої інстанції.
Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.
Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2022 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2023 року.

Головуючий 

Судді :