Постанова
Іменем  України 
 
09 лютого 2023 року
м. Київ
 
справа № 753/9717/21
провадження № 61-9096св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю.,                    Тітова М. Ю.,                                
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2021 року у складі судді Гринчак О. І. та постанову Київського апеляційного суду від 22 червня 2022 року у складі колегії суддів: Нежури В. А., Вербової І. М., Невідомої Т. О.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до                 ОСОБА_2 про передачу нерухомого майна у власність та зобов`язання вчинити певні дії.
Позов мотивовано тим, що 15 вересня 2017 року між позивачкою та відповідачем було укладено Мировий договір, відповідно до умов якого  ОСОБА_1 дарує своєму синові ОСОБА_2 квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності, зобов`язується знятись з реєстрації за вказаною адресою, а відповідач, у свою чергу, зобов`язується надати їй для довічного проживання квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , зареєструвати у ній позивачку та надати грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США, отримані ним від продажу подарованої квартири.  
Відповідач також зобов`язався пожиттєво піклуватися про позивачку, доглядати за нею у разі хвороби.
Договір укладено у простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення. 
Натомість ОСОБА_2 не виконує умови вказаного договору, продав подаровану йому квартиру та придбав собі нове житло. 
Позивачка зазначає, що відповідач ввів її в оману, заволодів квартирою з метою збагачення та ніколи не мав мети її доглядати. 
Вважає, що у зв`язку з невиконанням умов мирового договору від 15 вересня 2017 року відповідач має виконати незакінчений обмін квартирами та передати їй у власність квартиру, в яку її було переселено для довічного проживання.
Посилаючись на викладені обставини та уточнивши в подальшому позовні вимоги,  ОСОБА_1 просила суд передати їй у власність на виконання мирового договору від 15 вересня 2017 року квартиру АДРЕСА_3 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.  
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та безпідставності. При цьому суд, зокрема, зазначив, що мировий договір від 15 вересня 2017 року не містить узгодженої між сторонами умови, відповідно до якої ОСОБА_2 зобов`язався передати у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_3 . Натомість, мировий договір містить умову, за якою відповідач зобов`язався переселити позивачку та зареєструвати її місце проживання у вказаній квартирі. Разом із цим суд встановив, що позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та проживає в даній квартирі по теперішній час.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 22 червня 2022 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2021 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
19 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від                       22 червня 2022 року.
 
В касаційній скарзі заявниця просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення у справі, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій  судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
04 жовтня 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Встановлено, що 15 вересня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено мировий договір, відповідно до якого ОСОБА_1 та                   ОСОБА_2 уклали договір, який домовились не посвідчувати нотаріально, а лише затвердити підписами всіх заінтересованих осіб та скріпити підписами двох свідків.
За умовами договору, ОСОБА_1 дарує ОСОБА_2 двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та буде присутня в разі продажу цієї квартири ОСОБА_2 , який зобов`язується виділити їй (передати їй в руки, або покласти на її рахунок в банку) - 5 000 доларів США.
Відповідно до умов указаного договору ОСОБА_2 зобов`язується:
- пожиттєво піклуватись про ОСОБА_1 (доглядати за нею в разі її хвороби);
- переселити ОСОБА_1 та зареєструвати її в 2-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , в яку не буде підселяти інших осіб до її пожиттєвого проживання, а ОСОБА_1 в свою чергу зобов`язується оформити субсидію та сплачувати комунальні послуги і дбайливо ставитись до цієї квартири.
За умовами договору, у разі форс-мажорних обставин ОСОБА_1 зобов`язується не претендувати на спадщину, яка залишиться від                  ОСОБА_2 , а за це члени та спадкоємці сім`ї ОСОБА_2 будуть виконувати до кінця життя ОСОБА_1 цей договір. Також сім`я                 ОСОБА_2 зобов`язується поховати ОСОБА_1 в землі та не спалювати.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 травня 2019 року у цивільній справі № 759/13939/18 у задоволенні позову ОСОБА_1 до                           ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П., Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування та договору купівлі- продажу недійсними, відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 травня 2019 року та ухвалено нове рішення про відмову в позові з інших підстав.
Постановою Верховного Суду від 28 січня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року залишено без змін.
Постановою Київського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року у справі № 759/13939/18 встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовились між собою про те, що ОСОБА_1 дарує сину, ОСОБА_2 , двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , що належить їй на праві власності, та зобов`язується знятись з реєстрації в цій квартирі, а ОСОБА_2 зобов`язався надати ОСОБА_1 для довічного проживання квартиру АДРЕСА_3 , що належить йому на праві власності, зареєструвати в ній матір та при продажу подарованої йому квартири передати ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5 000 доларів США, про що уклади договір в простій письмовій формі 15 серпня 2017 року. 
Крім того, у постанові Київського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року у справі № 759/13939/18 судом встановлено, що мирова угода від 15 серпня                      2017 року, укладена між позивачкою та ОСОБА_2 , є нікчемним правочином, що не породжує будь-яких правових наслідків для його сторін, оскільки укладена в простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка посилалась на те, що відповідач не виконав умови укладеного ними 15 вересня 2017 року мирового договору, у зв`язку із чим має виконати незакінчений обмін квартирами та передати їй у власність квартиру АДРЕСА_3 , в яку її було переселено для довічного проживання.
Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
 
Згідно з статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави
і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Відповідно до частин першої, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
Згідно вимог частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Частиною першої статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Відповідно до статті 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни.
 
До договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання (стаття 716 ЦК України).
 
Згідно із статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
 
Встановлено, що укладений між сторонами 15 вересня 2017 року договір нотаріально не посвідчувався.
 
У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).
 
У справі, яка переглядається встановлено, що мировий договір від 15 вересня 2017 року був предметом розгляду цивільної справи № 759/13939/18, за наслідками розгляду якої постановою Київського апеляційного суду від                11 вересня 2019 року рішення Святошинського районного суду  м. Києва від 10 травня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П., Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування та договору купівлі- продажу недійсними.
 
Постановою Верховного Суду від 28 січня 2021 року постанова Київського апеляційного суду від 11 вересня 2019 залишена без змін.
У постанові Київського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року у справі № 759/13939/18 встановлено, що мирова угода, укладена між позивачкою та  ОСОБА_2 (йдеться про мировий договір від 15 вересня 2017 року), є нікчемним правочином, що не породжує будь-яких правових наслідків для його сторін, оскільки укладена в простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення. 
Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
При таких обставинах суди попередніх інстанцій, встановивши, що мировий договір від 15 серпня 2017 року не породжує будь-яких правових наслідків для його сторін, дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
При цьому, надаючи оцінку мировому договору від 15 вересня 2017 року, на який позивачка посилається як на підставу своїх позовних вимог, суди обгрунтовано виходили з того, що він не містить узгодженої між сторонами умови, за якою ОСОБА_2 зобов`язався би передати квартиру за адресою АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_1 .
Натомість, у договорі наявна умова, за якою відповідач зобов`язався переселити позивачку та зареєструвати її місце проживання в квартирі за адресою АДРЕСА_2 , що було ним зроблено.
Отже, ухвалюючи рішення у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 82, 89 ЦПК України, встановивши указані вище обставини, дійшли правильного висновку щодо відсутності підстав для  задоволення позову.
Висновки Верховного Суду, сформульовані у постановах, на які посилається заявниця у касаційній скарзі, не релевантні до спірних правовідносин та не обов`язкові для застосування у справі, що переглядається.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 червня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                            Є. В. Коротенко
 
А. Ю. Зайцев
 
М. Ю. Тітов