ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3431/23 Справа № 211/3303/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Середня Н.Г. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 березня 2023 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 211/3303/22
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
сторони:
позивач  ОСОБА_1 ,
відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 грудня 2022 року, яке ухвалено суддею Середньою Н.Г. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 29 грудня 2022 року, 
       УСТАНОВИВ:        
У вересні 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що з 06 листопада 2017 року він працював на посаді слюсаря-ремонтника, а 29 вересня 2021 року звільнений з посади за угодою сторін. 
Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 30 травня 2022 року з відповідача на користь позивача було стягнуто недоплачену суму матеріальної допомоги на оздоровлення у сумі 1 460 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 вересня 2021 року по 30 травня 2022 року у сумі 7 000 грн. Добровільно рішення суду виконано 23 серпня 2022 року шляхом виплату йому належної суми заборгованості. 05 вересня 2022 року позивач звернувся до відповідача про виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 травня 2022 року по 22 серпня 2022 року, однак його заяву було проігноровано.
На підставі наведеного вище позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 42 111,72 грн. за період з 31 травня 2022 року по 22 серпня 2022 року.
Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 грудня 2022 року, в якому виправлено описку ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 січня 2023 року, позов задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 31 травня 2022 року по 22 серпня 2022 року у сумі 8 000.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір 992,40 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 травня 2022 року з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 стягнуто суму недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2021 рік у сумі 1 460 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 вересня 2021 року по 30 травня 2022 року включно у сумі 7 000 грн., тобто після набрання вказаним рішенням суду чинності у відповідача виникло зобов`язання з виплати саме визначеної судом суми заборгованості. Вказане кореспондується з вимогами чинного законодавства, зокрема ч. 1 ст. 590 ЦК України. 
Зауважує на тому, що в даному випадку дії позивача не мають нічого спільного з захистом його, начебто, порушених прав, а є способом наживи у складний для України та АТ «Українська залізниця» час.
Крім того судом не надано оцінки змісту позовних вимог позивача, оскільки позивач пов`язує не здійснення з ним повного розрахунку на момент звільнення з невиплатою на його користь 8 460 грн. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як установлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 травня 2022 року у справі № 211/7839/21 з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 стягнуто суму недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2021 рік у сумі 1 460 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 вересня 2021 року по 30 травня 2022 року включно у сумі 7 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.19-22).
Остаточний розрахунок згідно рішення суду проведено з позивачем 23 серпня 2022 року. 
Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 42 111,72 грн. за період з 31 травня 2022 рок по 22 серпня 2022 року позивач посилався на затримку відповідачем виплат на підставі судового рішення від 30 травня 2022 року та повний розрахунок лише 23 серпня 2022 року.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було виплачено позивачу суму заборгованості із заробітної плати в день його звільнення, а непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.
Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Верховний Суд у постанові від 19 травня 2022 року у справі № 1640/3365/18, провадження № К/9901/17624/19, зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.
Також, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 було викладено правову позицію, згідно з якою оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 травня 2022 року у справі № 1640/3365/18, провадження № К/9901/17624/19.
Верховний Суд в постанові від 12 червня 2019 року у справі № 569/79/18, провадження №61-44467св18, зазначив, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади – 29 вересня 2021 року, відповідач не провів виплату позивачу всіх належних сум, а саме не виплатив суму недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2021 рік у сумі 1 460 грн.
Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 травня 2022 року у справі № 211/7839/21 з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 стягнуто суму недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2021 рік у сумі 1 460 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 вересня 2021 року по 30 травня 2022 року включно у сумі 7 000 грн.
Остаточний розрахунок по заробітній платі, передбачений статтею 116 КЗпП України, АТ «Українська залізниця» у день звільнення позивача не проведено, у судовому порядку з відповідача на користь позивача стягнуто матеріальну допомогу на оздоровлення, як складову заробітної плати, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 вересня 2021 року по 30 травня 2022 року.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 30 вересня 2021 року по 30 травня 2022 року, тобто по день виплати зазначених коштів.
При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
З урахуванням цих норм, зокрема абзацу  3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Пунктом 5 розділу ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.
Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за два місяці що передували звільненню, розрахована судом  першої інстанції у відповідності до Порядку на підставі розрахункових листів позивача, складала 501,33 грн.
За період з 30 вересня 2021 року по 30 травня 2022 року кількість робочих днів, згідно з щорічним розрахунком норм тривалості робочого часу, становить 84 дня, тобто середній заробіток за цей час становить 42 111,72 грн., цей розмір в апеляційній інстанції відповідачем не спростовано, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції невірно розрахований розмір середнього заробітку позивача не заслуговують на увагу.
Метою покладення на робтодавця відповідальності, визначеної у статті 117 КЗпП України, у разі невиконання обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
За таких обставин, суд має право, а не зобов`язаний, за певних умов зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Як встановлено судом першої інстанції, враховуючи період невиплати заробітної плати, висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № НОМЕР_1 , а також те, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 42 111,72 грн., яку просить стягнути позивач, в більш ніж три рази перевищує суму невиплаченої позивачу у день звільнення нарахованої заробітної плати, суд першої інстанці дійшов правильного висновку про те, що співмірним, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи буде розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку - 8 000 грн.
При цьому посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 травня 2022 року з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 стягнуто суму недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2021 рік у сумі 1 460 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 вересня 2021 року по 30 травня 2022 року включно у сумі 7 000 грн., тобто після набрання вказаним рішенням суду чинності у відповідача виникло зобов`язання з виплати саме визначеної судом суми заборгованості та вказане кореспондується з вимогами чинного законодавства, зокрема ч. 1 ст. 590 ЦК України колегією суддів відхиляються, як такі, що ґрунтуються на неправильному тлумаченню відповідачем норм ЦК України та КЗпП України.
Так, згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 травня 2022 року встановлено, що на момент звільнення ОСОБА_1 30 вересня 2021 року з АТ «Українська залізниця» відповідачем не було виплачено всіх належних позивачу сум, а саме 1 460 грн. матеріальної допомоги на оздоровлення за 2021 рік, які стягнуті вказаним судовим рішенням. 
Матеріали справи свідчать про те, що повний розрахунок з позивачем відповідач провів 23 серпня 2022 року, виплативши йому 8 460 грн., які стягнуті рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 травня 2022 року, отже позивач, відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України, має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. 
Наведена правова позиція є сталою та була неодноразово викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 06 лютого 2020 року у справі № 806/305/17, від 06 серпня 2019 року у справі № 826/9793/18, від 20 лютого 2020 року у справі № 821/723/17, від 02 вересня 2020 року у справі № 804/7733/16, від 28 січня 2021 року у справі № 240/11214/19.
Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в даному випадку дії позивача не мають нічого спільного з захистом його, начебто, порушених прав, а є способом наживи у складний для України та АТ «Українська залізниця» час, оскільки вказані обставини самі по собі не виключають відповідальності відповідача за несвоєчасне розрахунком з позивачем при його звільненні та за несвоєчасне виконання судового рішення. 
Посилання апелянта на те, що судом не надано оцінки змісту позовних вимог позивача, оскільки позивач пов`язує не здійснення з ним повного розрахунку на момент звільнення з невиплатою на його користь 8 460 грн. колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки такі посилання апелянта є власним тлумаченням позовних вимог позивача. 
Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця»залишити без задоволення.
Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 07 березня 2023 року.

Головуючий:

Судді: