П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2023 року
м. Київ
 
справа № 559/2664/19
провадження № 51 - 1022 км 22
Верховний   Суд   колегією   суддів  Першої   судової   палати   
Касаційного   кримінального   суду   у   складі:
 
головуючого судді                                           ОСОБА_1 ,
суддів:                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                   ОСОБА_4 ,
прокурора                                                ОСОБА_5 ,
захисника                                                 ОСОБА_6 ,
засудженого                                            ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 06 липня 2021 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 06 грудня 2021 року стосовно
 
                                               ОСОБА_7 ,
                                               ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
                                               уродженця с. Шепетин Дубенського району
                                               Рівненської області, який мешкає за адресою:
                                                
АДРЕСА_1 , 
 
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 1, 2, 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 06 липня 2021 року, залишеним без змін ухвалою Рівненського апеляційного суду від 06 грудня 2021 року, ОСОБА_7 засуджено за:
 
- п.п. 1, 2, 5 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років;
- ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;
- ч. 1 ст. 263-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.
 
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.
 
Так, ОСОБА_7 у невстановлений час і дату, займаючись діяльністю, пов`язаною зі збором металобрухту, знайшов на околиці смт Смига Дубенського району Рівненської області боєприпаси, вибухові пристрої, речовини, переніс їх та в подальшому зберігав без передбаченого законом дозволу на території свого домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 
- вісім корпусів 50-мм мінометних осколкових міни (без хвостовика та стабілізатора, споряджені зарядами вибухової речовини), які відносяться до вибухових пристроїв та придатні до здійснення вибуху;
- чотири корпуси 82-мм осколкових мінометних мін (без хвостовика та стабілізатора, споряджені зарядами вибухової речовини), які відносяться до вибухових пристроїв та придатні до здійснення вибуху;
- сім мінометних підривачів М-1;
- речовину, що містить у своєму складі бризантну вибухову речовину «тротил», яка за наявності засобів підриву придатна до здійснення вибуху.
 
Взимку 2017 року ОСОБА_7 , діючи з умислом, спрямованим на протиправне заподіяння смерті іншій людині, способом, небезпечним для життя багатьох осіб, використовуючи заздалегідь знайдені 50-мм мінометні осколкові міни, які він спорядив вибуховою речовиною, незаконно виготовив чотири саморобні вибухові пристрої в саморобних корпусах, які спрацьовують при відкритті корпусів, та розмістив їх як пастки для злодіїв у металевих шафах у підсобному приміщенні на території власного домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 , попередньо позначивши їх надписами «золоті монети», «срібні монети».
 
13 липня 2019 року приблизно об 11:50 малолітні ОСОБА_9 , 2007 р.н., та ОСОБА_10 , 2006 р.н., перебуваючи у приміщенні підсобного господарства ОСОБА_7 за вищевказаною адресою, відкрили металеву шафу, після чого підняли кришку вибухового пристрою, що був виготовлений та встановлений ОСОБА_7 узимку 2017 року, внаслідок чого відбувся вибух. 
 
У результаті спрацювання вибухового пристрою малолітні ОСОБА_9 та ОСОБА_10 отримали несумісні з життям вогнепальні вибухові травми, від яких померли на місці події.
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
За змістом касаційної скарги захисник ОСОБА_8 , не погоджуючись із судовими рішеннями через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового слідства, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
 
Свої вимоги захисник мотивує тим, що:
-                     в діях обвинуваченого вбачаються ознаки складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 119 КК України;
-                     розгляд справи в суді першої інстанції був неповним, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження;
суд першої інстанції:
-                     не встановив будь-яких даних на підтвердження умисності дій ОСОБА_7 щодо заподіяння смерті сторонній особі та це не підтверджується зібраними у справі доказами;
-                     не надав належної оцінки показанням потерпілих і свідків щодо хворобливого відношення обвинуваченого до вогнепальної зброї та бойових припасів, запобігання ним проникнення до майстерні, де зберігались вибухові пристрої;
-                     залишив без уваги викладені у висновку експерта № 108 від 18 вересня 2019 року відомості про психічний стан ОСОБА_7 та не надав належної оцінки наданим в судовому засіданні показанням експерта;
-                     суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив і не спростував викладених в апеляційній скарзі доводів, формально підійшов до їх розгляду та постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
 
Позиції учасників судового провадження
 
Захисник і засуджений підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.
 
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника та просив залишити без зміни оскаржувані судові рішення стосовно ОСОБА_7 .
 
Мотиви Суду
 
Положеннями ст. 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визначати доведеними обставини, що були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
За змістом ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили. 
 
Згідно зі ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.
 
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
 
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
 
За змістом касаційної скарги захисника ОСОБА_8 висновки судів першої та апеляційної інстанцій про доведеність винуватості  ОСОБА_7  у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1 КК України в касаційному порядку не оспорюються. 
 
Водночас викладені у касаційній скарзі доводи щодо неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є предметом перевірки суду касаційної інстанції в розумінні ст. 438 КПК України, а доводи захисника щодо безпідставного засудження ОСОБА_7 за п.п. 1, 2, 5 ч. 2 ст. 115 КК України - Суд уважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального й кримінального процесуального законів з огляду на таке.
 
Так, при перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого п.п. 1, 2, 5 ч. 2 ст. 115 КК України, та правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.  
 
При цьому суд першої інстанції урахував, зокрема:
показання:
- потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про те, що 13 липня 2019 року приблизно о 12:00 їм стало відомо, що в майстерні ОСОБА_13 стався вибух і загинули їхні діти. Підсобне приміщення на території власного домогосподарства ОСОБА_7 використовував лише він, доступу до нього ніхто не мав, двері закривались за допомогою замків, ключі були лише в обвинуваченого. Їм було відомо, що в майстерні ОСОБА_7 раніше була крадіжка речей, однак вони не знали, що там могла бути розміщена вибухівка;
- свідка  ОСОБА_14 про те, що обвинувачений доводиться їй чоловіком. 13 липня 2019 року приблизно о 12:00 їй стало відомо, що в майстерні чоловіка щось вибухнуло та від цього загинули онуки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Підсобне приміщення (майстерню) використовував лише ОСОБА_17 (обвинувачений), ремонтував там взуття і зберігав свої речі, туди ніхто не заходив. Чоловік не попереджав, що в приміщенні майстерні знаходилась заборонена вибухівка. До даного випадку чоловік постійно збирав металобрухт на полігоні, оскільки він цим заробляв на прожиття. ОСОБА_17 мав певні психічні захворювання, у зв`язку з чим їздив до лікаря психіатра. Будь - яких погроз когось вбити він не висловлював;
- свідка ОСОБА_18 про те, що 13 липня 2019 року приблизно об 11:30 почув вибух. Після того, як вийшов з будинку на подвір`я, побачив, що майстерня вітчима ОСОБА_17 (обвинуваченого) відчинена. Підійшовши ближче, побачив, що в майстерні на підлозі лежать ОСОБА_15 та ОСОБА_16 поряд із сейфом без ознак життя. Підсобне приміщення як майстерню використовував вітчим ОСОБА_17 , ремонтував там взуття, в сейфі зберігав свої речі, туди ніхто не заходив. ОСОБА_17 нікого не попереджав, що там є щось заборонене. Про те, що в майстерні є пастки, йому відомо не було, ОСОБА_17 про це нічого не розповідав. Без дозволу обвинуваченого ніхто до майстерні не заходив. Коли ОСОБА_17 не було вдома, то майстерня була зачинена, ключі зберігалися в нього;
- свідка ОСОБА_19 про те, що обвинувачений доводиться їй братом, він раніше був судимий за зберігання бойових припасів, змалечку виготовляв вибухові пристрої і не раз травмувався. Брат з дитинства має психічні розлади. Він їй не казав про те, що в майстерні щось є небезпечне;
дані, що містяться у: 
- протоколах огляду місця події від 13 та 14 липня 2019 року з відеозаписом до нього, згідно з яким за адресою:  АДРЕСА_1 13 липня 2019 року було виявлено трупи малолітніх дітей ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , зафіксовані місця їх перебування, наявність чисельних ушкоджень на їхніх тілах, знаходження великої кількості крові та наявність сейфа в майстерні. На поверхнях стін приміщення, сейфі наявні ушкодження, які характерні для ушкоджень, що виникли внаслідок уламкової дії вибуху. Під час огляду були вилучені ключі, фрагменти корпусу вибухового пристрою, інші вибухонебезпечні предмети, схожі на снаряди, скриньки із частинами мінометної міни із прилаштованим предметом, схожим на підривач;
- протоколі слідчого експерименту від 14 липня 2019 року з відеозаписом до нього, згідно з яким ОСОБА_7 у присутності захисника показав на місці події, де зберігав бойові припаси, вибухові речовини та вибухові пристрої;
- висновках експертів № 4.1-103/4.1-115/19 від 19.09.2019, № 4.1-101/4.1-113/19 від 27.09.2019, № 4.1-107/4.1-117/19 від 30.09.2019, № 4.1-102/4.1-114/19 від 10.10.2019, № 4.1-100/4.1-112/19 від 31.10.2019, згідно з якими вилучені за місцем проживання ОСОБА_7 були:
- речовиною, яка містить у своєму складі бризантну вибухову речовину - «тротил», та за наявності засобу підриву придатною для здійснення вибуху;
- саморобним вибуховим пристроєм, виготовленим на основі корпусу 50-мм мінометної осколкової міни, який був споряджений зарядом вибухової речовини - «тротил», та придатний до здійснення вибуху;
- до підриву спеціалістами вибухотехніками двома корпусами 50-мм мінометних осколкових мін, споряджених вибуховою речовиною, та відносились до категорії вибухових речовин; на уламках підірваних корпусів наявні залишки бризантної вибухової речовини; у складі нашарувань речовини, що наявна на металевих уламках корпусу вибухового пристрою, наявні сліди вибухового перетворення (продукти вибуху) бризантної речовини - «тротил»;
- чотирма корпусами 50-мм осколкових мінометних мін (без хвостовика та стабілізатора, споряджені зарядами вибухової речовини), що відносяться до вибухових пристроїв; 
- чотирма корпусами 82-мм осколкових мінометних мін (без хвостовика та стабілізатора, споряджені зарядами вибухової речовини), три з яких відносяться до вибухових пристроїв, одна - вибухової речовини; 
- сімома мінометними підривачами М-1. 
При конструктивному поєднанні: чотирьох корпусів 50-мм мінометних мін та чотирьох підшивачів М-1 вони є чотирма 50-мм мінометними осколковими мінами (без хвостовика та стабілізатора); трьох корпусів 82-мм мінометних мін та трьох підшивачів М-1 вони є трьома 82-мммінометними осколковими мінами (без хвостовика та стабілізатора). Корпус однієї 82-мм осколкової міни (без хвостовика та стабілізатора, споряджений зарядом вибухової речовини) відноситься до вибухових речовин. Зазначені предмети є вибуховими пристроями, придатними до здійснення вибуху.
13.07.2019 в приміщенні майстерні на АДРЕСА_1 стався вибух саморобного вибухового пристрою, виготовленого на основі корпусу 50-мм мінометної осколкової міни;
- висновках експертів № 105 від 27.08.2019 та № 106 від 27.08.2019, згідно з якими смерть ОСОБА_9 настала внаслідок вибухової травми у вигляді чисельних осколкових проникаючих поранень голови, грудей і живота із зовнішньою кровотечею з розвитком масивної крововтрати. Між пораненням голови, грудей і живота із ушкодженнями внутрішніх органів та настанням смерті ОСОБА_9 існує прямий причинно - наслідковий зв`язок. Смерть ОСОБА_10 настала внаслідок вибухової травми у вигляді чисельних осколкових проникаючих поранень голови, грудей і живота із ушкодженням внутрішніх органів, що супроводжувалися виразною внутрішньою та зовнішньою кровотечею з розвитком масивної крововтрати. Між пораненням голови, грудей і живота із ушкодженнями внутрішніх органів та настанням смерті ОСОБА_10 існує прямий причинно - наслідковий зв`язок;
- висновку експерта № 108 від 18.09.2019, згідно з яким ОСОБА_7 психічною хворобою не страждає, виявляє шизотиповий розлад у особи з примежовим інтелектуальним розвитком, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В період інкримінованих йому дій хронічними психічними захворюваннями, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав, виявляв шизотиповий розлад у особи з примежовим інтелектуальним розвитком. Наявні у нього порушення в емоційно - вольовій сфері та порушення в мисленні мали значний вплив у досліджуваній ситуації на раціональність прийняття ним рішень, усвідомлення власного місця і ролі в цій ситуації, передбачення наслідків своїх дій та здатність регулювати свою поведінку. Під час інкримінованих дій ОСОБА_7 не повною мірою міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За своїм психічним станом не потребує застосування примусових заходів медичного характеру. Індивідуально-психологічні особливості ОСОБА_7 не вплинули на його свідомість і поведінку в досліджуваній ситуації. 
Зазначений висновок судово-психіатричної експертизи в судовому засіданні підтвердила експерт ОСОБА_20 .
 
Суд першої інстанції також проаналізував надані в судових дебатах пояснення ОСОБА_7 про те, що він не мав умисного наміру заподіяти смерть малолітнім онукам ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та вважає, що вбивство дітей сталося через його необережні дії, при цьому він визнав обвинувачення за ч.1 ст. 263 та ч.1 ст. ст. 263-1 КК України і підтвердив, що знайшов на околиці смт Смига Дубенського району Рівненської області мінометні осколкові міни, зберігав їх в своєму господарстві та в подальшому виготовив саморобні вибухові пристрої типу міні - пастки в саморобних корпусах, які спрацьовують при відкритті кришок корпусів,і дав їм належну оцінку, співставивши їх із сукупністю інших досліджених доказів.
 
На думку колегії суддів, суд першої інстанції, детально дослідивши зібрані у справі докази, встановив сукупність усіх передбачених законом ознак складу злочину, передбаченого п.п. 1, 2, 5 ч. 2 ст. 115 КК України, та, ухвалюючи вирок, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 учинив інкриміноване йому суспільно небезпечне діяння. 
 
Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено та судом, з дотриманням вимог статей 85-87, 89, 94, 95 КПК України, правильно вирішено питання про їхню належність і допустимість.
 
Судовий розгляд проведено з дотриманням вимог ст. 337 КПК України, в межах пред`явленого обвинувачення, та діям ОСОБА_7  дано правильну юридичну оцінку. Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому злочині доведена поза розумним сумнівом. 
 
Що ж стосується доводів касаційної скарги захисника про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 за п.п. 1, 2, 5 ч. 2 ст. 115 КК України та необхідність їх перекваліфікації на ч. 2 ст. 119 КК України, то Суд уважає їх неспроможними з огляду на таке. 
 
Так, умисне вбивство (ст. 115 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.
 
За змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.
 
Питання про умисел вирішується, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Про намір на позбавлення життя свідчить умисне спричинення ушкоджень в життєво важливі органи потерпілого, в результаті чого настає його смерть.
 
Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.
 
Натомість вбивство з необережності (ст. 119 КК України) має місце лише при необережній формі вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.
 
Розмежування умисного вбивства (ст. 115 КК України) і вбивства через необережність (ст. 119 КК) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Окрім того, при визначенні вини при вбивстві, враховуються, зокрема, способи вчинення діяння, локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які є тяжкими, в тому числі й небезпечними для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до них.
 
Суд першої інстанції, виходячи із сукупності всіх обставин справи, а саме: показань потерпілих, свідків, даних протоколів огляду місця події, висновків судових експертиз, проведеного відтворення обстановки та обставин події, встановив, що ОСОБА_7 незаконно виготовив чотири саморобні вибухові пристрої в саморобних корпусах, які спрацьовують при відкритті корпусів, та які розмістив як пастки для злодіїв у металевих шафах в підсобному приміщенні на території власного домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 . За цих обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що хоча ОСОБА_7 і не бажав настання смерті малолітніх онуків, однак свідомо припускав настання таких наслідків, оскільки розумів, що після спрацювання саморобних (виготовлених ним) вибухових пристроїв неодмінно хтось може отримати тілесні ушкодження або загинути.
 
При цьому суд першої інстанції, врахувавши усвідомлену ціль ОСОБА_7 поставити вибуховий пристрій з метою пастки для викрадачів його майна із майстерні, кількість виготовлених ним саморобних вибухових пристроїв та їх велику травматичну дію в момент вибуху, наслідки, які настали від його дій - кількість отриманих пошкоджень на тілах загиблих, їх локалізація та миттєва смерть після вибуху, не встановив необережного характеру в його діях. 
 
Відтак доводи касаційної скарги щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 119 КК України Суд уважає безпідставними.
 
Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
 
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
 
Так, обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, суд першої інстанції, як убачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відносяться до тяжких та особливо тяжкого злочину, настання наслідків від їх вчинення - загибель двох малолітніх дітей, відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, дані про його особу, зокрема, те, що він за правилами ст. 89 КК України є особою, яка не має судимості, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у нарколога не перебуває, стоїть на обліку у психіатра, має інвалідність, а також його вік, стан психічного здоров`я, позицію потерпілих, які не мають до нього претензій та просили не позбавляти його волі. 
 
Таким чином, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, дотримався вимог статей 50, 65-67, 70 КК України.
 
Колегія суддів касаційного суду уважає, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій статей 263, 115 КК України є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65 КК України.
 
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційними скаргами представника потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_21 та захисника ОСОБА_8 , доводи яких за своїм змістом аналогічні доводам касаційної скарги, з дотриманням вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК України перевірив зазначені в них доводи, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави.
 
За результатами апеляційного провадження суд апеляційної інстанції з урахуванням конкретних обставин справи погодився з оцінкою доказів, ретельно досліджених місцевим судом та врахованих при доведенні винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, належним чином умотивувавши свої висновки.
 
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
 
Відповідно до частин 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час судового розгляду як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, сторонам судового провадження було забезпечено право на відстоювання своєї позиції, збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК України, тобто розгляд даного кримінального провадження здійснювався з дотриманням вимог ст. 22 КПК України.
 
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.
 
Керуючись статтями 441, 442 КПК України, Суд
 
постановив:
 
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 06 липня 2021 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 06 грудня 2021 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

ОСОБА_1                            ОСОБА_2                                      ОСОБА_3