Ухвала
 
22 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 522/12495/17
провадження № 61-2932ск23
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 березня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко Аеліта Мехманівна, про визнання недійсним договору довічного утримання,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А. М., ОСОБА_4 , про визнання договору дарування недійсним.
 
У липні 2017 ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 ,                    третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А. М., про визнання договору дарування автомобіля недійсним.
 
У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А. М., ОСОБА_4 , про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним.
 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2017 року об`єднано в одне провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А. М., ОСОБА_4 , про визнання договору дарування недійсним              з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А. М., про визнання договору дарування автомобіля недійсним  та з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А. М., про визнання недійсним договору довічного утримання. 
 
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його донька ОСОБА_5 , яка за життя була одружена з ОСОБА_3 . Зазначав, що наступного дня після смерті його дочки ОСОБА_3 шляхом погроз, що не поховає її належним чином, а також скориставшись його важким психологічним станом, похилим віком, станом здоров`я, примусив його оформити у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Марченко А. М. договір довічного утримання (догляду) від 12 червня 2017 року № 1133, згідно з умовами якого він, як відчужувач, передав, а ОСОБА_3 , як набувач, отримав у власність нежитлове приміщення магазину на АДРЕСА_1 , загальною площею 25,8 кв. м. Аналогічним чином ОСОБА_3 примусив підписати цей договір його дружину ОСОБА_4 . За умовами договору ОСОБА_3 зобов`язувався забезпечувати його та дружину утриманням та доглядом довічно. 13 червня                    2017 року проведено поховання дочки ОСОБА_5 .
 
Також зазначав, що нежитлове приміщення (магазин) на АДРЕСА_1 придбано ним у період шлюбу з ОСОБА_4 і вказаний об`єкт нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя. Перед укладенням договору довічного утримання (догляду) визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном не проводилося, у зв`язку з чим має місце порушення законодавства при укладенні договору. 
 
Також 12 червня 2017 року ОСОБА_3 шляхом погроз примусив підписати ОСОБА_4 договір № 1135 про дарування двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , та договір дарування автомобіля марки «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_1 . 
 
Правовими підставами визнання договорів недійсними визначив порушення вимог статей 203, 215, 231, 233 ЦК України та інших актів цивільного законодавства, невідповідність змісту правочину моральним засадам суспільства та невідповідність волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі. Водночас, у позові щодо визнання недійним договору дарування квартири зазначав, що він і ОСОБА_4 знаходиться у шлюбі з 1961 року, а тому вважав, що ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя.
 
Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір довічного утримання (догляду) від 12 червня 2017 року № 1133, укладений між ним та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А. М., відповідно до якого він передав                    ОСОБА_3 у власність нежитлове приміщення магазину на АДРЕСА_1 ; повернути сторони за договором довічного утримання (догляду)                       від 12 червня 2017 року № 1133 у попередній стан шляхом визнання за ним права власності на нежитлове приміщення магазину на АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір від 12 червня 2017 року № 1135, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А. М., щодо дарування двокімнатної квартири АДРЕСА_2 ; визнати недійсним договір від 12 червня 2017 року, укладений між ним та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А. М., щодо дарування автомобіля марки «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_1 .
 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси суду від 08 листопада 2017 року прийнято відмову ОСОБА_2 від позову до ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А. М., ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору дарування автомобіля марки «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_1 , укладеного 12 червня 2017 року між              ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А. М. Провадження у справі в цій частині закрито.
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним договір довічного утримання (догляду) від 12 червня 2017 року № 1133, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А. М., згідно з яким ОСОБА_2 передав                  ОСОБА_3 у власність нежитлове приміщення магазину на АДРЕСА_1 . Повернуто сторони за договором довічного утримання (догляду)                            від 12 червня 2017 року № 1133 у попередній стан, шляхом визнання за                      ОСОБА_2 права власності на нежитлове приміщення магазину на АДРЕСА_1 , загальною площею 25,8 кв. м. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір довічного утримання вчинено позивачем, який є людиною похилого віку на наступний день після смерті його дочки та напередодні її поховання, без його волевиявлення внаслідок застосування до нього психологічного тиску з боку відповідача, а тому цей договір є недійсним. Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири від 12 червня 2017 року, суд вважав, що цей позов є безпідставним, оскільки позивач ОСОБА_2 не є стороною спірних правовідносин. Окрім того дарувальник ОСОБА_4 , була власником спірної квартири відповідно до договору дарування, тобто це майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому права позивача не порушені.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А. М., про визнання недійсним договору довічного утримання, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих вимог ОСОБА_2 відмовлено.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що укладення спірного договору довічного утримання відповідало справжньому волевиявленню позивача та третьої особи, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів того, що відповідач застосовував до нього та його дружини ОСОБА_4 психологічний тиск на вчинення спірного правочину, а тому відсутні правові підстав для визнання договору довічного утримання від 12 червня 2017 року недійсним. Апеляційним судом зазначено, що в іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, а тому в апеляційному порядку не переглядалося.
 
Постановою Верховного Суду від 09 вересня 2020 року касаційну скаргу                        ОСОБА_2 задоволено. Постанову Одеського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року скасовано. Рішення Приморського районного суду м. Одеси                               від 27 лютого 2019 року залишено в силі.
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2019 року за нововиявленими обставинами.
 
В обґрунтування заяви зазначав, що рішенням Приморського районного суду                    м. Одеси від 27 лютого 2019 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання договору довічного утримання недійсним, але на цей час стало відомо про нововиявлені обставини, які існували на час розгляду справи, які є істотними для правильного та законного вирішення справи, що не були встановлені судом, та не були і не могли бути відомі заявнику на час розгляду справи по суті.
 
Вказував, що 11 вересня 2020 року з відповіді юридичного департаменту Одеської міської ради йому стало відомо про те, що ОСОБА_2 08 червня 2017 року звертався до юридичного департаменту Одеської міської ради із заявою № 252-І щодо видачі дублікату свідоцтва про право власності від 22 грудня 2011 року серія НОМЕР_2 на нежитлові приміщення магазину на АДРЕСА_1 ; з відповіді Приватного підприємства «Дельта-Консалтінг» (далі - ПП «Дельта-Консалтінг») від 11 вересня 2020 року йому стало відомо що ОСОБА_2 звертався до ПП «Дельта-Консалтінг» у березні 2017 року для проведення оцінки нежитлового приміщення магазину, розташованого на АДРЕСА_1 , вказана їм мета, для якої потрібна була оцінка - для здійснення цивільно-правових угод по цьому приміщенню, оцінка вказаного об`єкту не виконувалась; з відповіді ТОВ «Одеське бюро технічної інвентаризації» від 30 вересня 2020 року йому стало відомо, що ОСОБА_2 27 березня 2017 року звертався до Одеського бюро технічної інвентаризації, з метою проведення поточної інвентаризації та уточнення лінійних розмірів нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 , для оціночної вартості (звіту про оцінку майна) вказаного приміщення при його відчуженні; 17 вересня 2020 року йому стало відомо що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звертались до приватного нотаріуса Нікітюк О. М. з приводу укладання договорів з відповідачем ОСОБА_3 відносно нежитлового приміщення магазину                         на АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 , і за підтвердженням цієї обставини звертається до суду з клопотанням про витребування судом вказаної інформації від нотаріуса Нікітюк О. М. ;                             22 вересня 2020 року йому стало відомо що ОСОБА_4 склала заповіт на користь свідка по справі ОСОБА_8 , а 15 вересня 2020 року йому стало відомо що позивач по справі ОСОБА_2 склав заповіт на користь свідка по справі       ОСОБА_1 за підтвердженням цих обставини звертається до суду з клопотанням про витребування судом вказаної інформації з Київської державної нотаріальної контори у м. Одеса; 01 жовтня 2020 року з відповіді ритуального агента Юрчика Ю. Ю. йому стало відомо, що ОСОБА_2 , ОСОБА_4 12 червня 2020 року, до часу укладення договору довічного утримання було достеменно відомо, що донька буде похована за православними канонами у землю, 12 червня 2017 року вони бачили вириту яму на могилі для її поховання, їм було відомо що відповідач вже 12 червня 2017 року зранку уклав договір на організацію проведення поховання, оплатив копку могили, вибрав всі необхідні речі для поховання дружини у землю, сплатив за них аванс, вони повідомили Юрчику Ю. Ю. , що будуть укладати угоди, які призначені на 12 червня 2017 року.
 
Зазначав, що вказані докази підтверджують наявність нововиявлених обставин, якими спростовуються висновки суду першої інстанції щодо відсутності волі позивача на укладення правочинів на користь відповідача ще за життя ОСОБА_5 , відсутності доказів щодо завчасного погодження укладання договорів у нотаріуса на 12 червня 2017 року за згодою двох сторін правочину, про те що договір довічного утримання вчинено відчужувачем, людиною похилого віку, на наступний день після смерті доньки та напередодні її поховання проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психологічного тиску з боку відповідача.
 
Вказував, що нововиявлені обставини свідчать про те, що дії ОСОБА_2 на укладення договору були усвідомлені, цілеспрямовані, вольові та спрямовані на досягнення певних правових наслідків, а саме на укладення договору довічного утримання, які він вчинив за відсутності будь-яких погроз та не під впливом тяжкої для нього обставини, смерті доньки. Оскільки ці обставини не були та не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, вони входять до предмета доказування у справі та могли вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які брали участь у справі, тобто є нововиявленими обставинами наявність яких підтверджено відповідними доказами, просив суд переглянути рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2019 року за нововиявленими обставинами, скасувати це рішення і прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 20 червня                2022 року, заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2019 року за нововиявленими обставинами задоволено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого                  2019 року в частині визнання недійсним договору довічного утримання скасувати за нововиявленими обставинами. У задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору довічного утримання відмовлено.
 
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що сторони досягли домовленості при укладенні договору довічного утримання заздалегідь за життя доньки; укладення договору довічного утримання не пов`язано з фактом смерті дочки; дії позивача при укладання договору були усвідомлені, цілеспрямовані, вольові та спрямовані на досягнення певних правових наслідків; заявлені в позові підстави щодо погроз, а саме укладення позивачем договору довічного утримання під впливом психічного тиску з боку відповідача та під впливом тяжкої для нього обставини не знайшли свого підтвердження; відсутність волевиявлення на укладення угоди у встановленому законом порядку належними і допустимими доказами позивачем не доведена.
 
02 березня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду                                 з касаційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси                       від 03 березня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2022 року у цій справі.
 
Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Тож, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах. 
 
Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт                        1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду (абзац 2 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.
 
Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.
 
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини четвертої статті 389                ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.
 
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411                     ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.
 
У поданій касаційній скарзі заявниця, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. На сторінці 2 касаційної скарги заявниця лише перелічує підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, однак не конкретизує з якої/яких саме підстави/підстав подається касаційна скарга.
 
Формальне посилання у касаційній скарзі як на підстави касаційного оскарження судових рішень на пункти 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України без їх обґрунтування, а також посилання на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України і формальне цитування постанов Верховного Суду, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392                  ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
Наведене свідчить про невиконання заявницею вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.  
 
Верховний Суд роз`яснює заявниці положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що коректне зазначення підстав касаційного оскарження та їх належне обґрунтування є обов`язковою умовою щодо оформлення касаційної скарги, яке необхідне для вирішення питання про відкриття касаційного провадження та для подальшого розгляду касаційної скарги.  
 
У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V,             p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Враховуючи те, що заявниця не виконала вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявниці.
 
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
 
Керуючись статями 389, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 березня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко Аеліта Мехманівна, про визнання недійсним договору довічного утримання повернути заявниці.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Суддя                                                                                                        О. В. Ступак