ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" грудня 2022 р.           Справа№ 910/5441/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Андрієнка  В.В.
суддів:            Буравльова  С.І. 
          Шапрана  В.В. 
 
розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг"
на рішення Господарського суду міста Києва від 26.08.2022 
у справі №910/5441/22 (суддя Кирилюк Т.Ю.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Собин" 
до Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" 
про стягнення 50 000,00 грн
УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Собин" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія  "Украгролізинг" про стягнення 50  000,00 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач стверджує, що прийняв від відповідача на зберігання майно згідно з переліком, зазначеним у додатку №1 договору, а  у  відповідача виник обов`язок оплачувати вартість послуг за зберігання цього майна. Однак, після закінчення терміну дії договору відповідального зберігання, відповідач не забрав зі складу позивача майно, яке передавалось на зберігання. При цьому, відповідач взяті на себе зобов`язання щодо своєчасної оплати послуг виконує неналежним чином, у зв`язку із чим товариство з обмеженою відповідальністю "Собин" неодноразово зверталося до суду з позовами про стягнення з відповідача заборгованості за зберігання майна.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.08.2022 у справі №910/5441/22 позов задоволено повністю. Стягнуто з Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Собин" заборгованість у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп., судовий збір у розмірі 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн 00 коп. та 6 000 (шість тисяч) грн 00 коп. - витрати на послуги адвоката.
Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що факт наявності основної заборгованості за договором зберігання у відповідача перед позивачем в сумі 50   000,00 грн належним чином доведений, документально підтверджений та не спростований відповідачем.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Державне публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" подало апеляційну скаргу, в якій просило суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.08.2022 у справі №910/5441/22 та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.
В обґрунтування своєї скарги відповідач зазначав, що судом першої інстанції не взято до уваги наступні факти, подані відповідачем докази не мали місце за попередніх періодів, подані відповідачем докази не могли бути подані за попередніми справами з об`єктивних причин, зміна власника нерухомості, де знаходиться майно відповідача, фактично унеможливлює виконання своїх зобов`язань сторонами за договором, у зв`язку із зміною власника нерухомості, де знаходиться майно відповідача, позивач втратив право вимоги за договором, зміна власника нерухомості, де знаходиться майно відповідача, фактично припиняє договір, саме тому, на переконання скаржника, дана справа не може бути розглянута по аналогії попередніх рішень, прийнятих судом першої інстанції. 
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2022 апеляційну скаргу Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" у справі №910/5441/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Андрієнко В.В. (головуючий суддя), судді Буравльов С.І., Шапран В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.09.2022 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/5441/22. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.08.2022 до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №910/5441/22.
18.10.2022 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/5441/22.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №910/5441/22 за апеляційною скаргою Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг". Розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).
Позивач у своєму відзиві на апеляційну скаргу, просив суд рішення Господарського суду м. Києва від 26.08.2022 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення. При цьому позивач зазначав, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Собин" зобов`язане зберігати майно по Договору до дня його повернення відповідачу, а відповідач має обов`язок з оплати коштів за зберігання такого майна до дня забрання (повернення) такого майна до дня забрання (повернення) такого майна від позивача з відповідального зберігання.
Крім того, у відзиві позивач зазначав, що попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які ТОВ «Собин» поніс і які очікує понести, у зв`язку із розглядом цієї справи становить 5000,00 грн. 
У клопотанні про компенсацію витрат на правничу допомогу позивач просив суд стягнути з відповідача 2000,00 грн витрат на надання правничої допомоги. При цьому позивачем було надано:
- засвідчену копію Договору про надання правничої допомоги №01/07 від 07.07.2022;
- засвідчену копію рахунку №26/10 від 26.10.2022 на оплату наданих послуг;
- засвідчену копію акту №26/10/22 від 26.10.2022 прийому-передачі наданих послуг;
-  засвідчену копію банківських документів про перерахування позивачем коштів з оплати вартості правничої допомоги адвоката у розмірі 2000,00 грн.
Відповідач у відповіді на відзив зазначав, що скаржник не погоджується з аргументами викладеними у відзиві на апеляційну скаргу. Крім того, відповідач зазначав, що витрати на правову допомогу позивача є завищеними та неспіврозмірними із наданими послугами та такими, що суперечать  принципу справедливості та верховенства права.
У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).
Належними є докази, на підставі яких можна установити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 270 ГПК України, у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Як убачається із матеріалів справи, сторонами у справі 24.10.2013 укладено договір відповідального зберігання №10-13-109з/551,  за умовами якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, за актом приймання-передачі, який є невід`ємною частиною договору, поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання речові докази у кримінальному провадженні №32013110060000149 від 03.04.2013 у кількості, визначеному у додатках до договору "Перелік майна, яке передається на відповідальне зберігання".
Відповідно, пунктом 1.2 договору передбачено, що майно буде знаходитися на зберіганні за адресою: Київська область, м. Переяслав-Хмельницький, вул. Героїв Дніпра, буд. 38.
Згідно з пунктом 1.3 договору, майно, яке передається на зберігання, постановою слідчого СУ ФР ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів міста Києва від 14.08.2013 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №32013110060000149 від 03.04.2013.
У відповідності до пункту  2.1 договору зберігач зобов`язаний повернути майно поклажодавцеві за першою вимогою останнього у такому технічному стані, у якому було прийняте на зберігання та зафіксовано у протоколі огляду місця події від 13.08.2013 (пункт 2.1.5); повернення майна поклажодавцю здійснити за актом приймання-передачі (пункт  2.1.6).
Відповідно до пункту  3.1 договору, поклажодавець зобов`язаний, зокрема:  передати зберігачеві майно на зберігання не пізніше, ніж через 10 календарних днів після підписання цього договору,   забрати у зберігача майно до закінчення строку дії договору,  сплачувати зберігачу послуги за договором із розрахунку 15 000,00 грн за 1 місяць відповідно до виставлених рахунків.
Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання (частина  1 статті  946 Цивільного кодексу  України).
Договір №10-13-109з/551 від 24.10.2013 набуває чинності з дати підписання акту передачі-приймання майна і діє до 31.12.2013 (пункт 6.1 договору).
У додатку № 1 до договору №10-13-109з/551 від 24.10.2013 сторони визначили перелік майна, яке передається на відповідальне зберігання.
У подальшому, сторонами  у справі  укладені додаткові договори № 1/713 від 27.12.2013, №2/282 від 11.06.2014, № 3/315 від 02.06.2014 та № 5/666 від 31.12.2014 до договору зберігання №10-13-109з/551 від 24.10.2013.
Відповідно до додаткового договору №5/666 від 31.12.2014 сторони продовжили строк дії договору зберігання до 31.06.2015 та збільшили вартість послуг зберігання до 25 000,00 грн за один місяць.
Судом було установлено, що Господарським судом міста Києва рішеннями у справах: №910/25267/15 від 10.11.2015, №910/3018/16 від 06.06.2016, №910/18870/16 від 06.06.2016, №910/2864/17 від 20.03.2017, №910/7607/17 від 25.07.2017, №910/15281/17 від 17.10.2017, №910/1306/18 від 24.04.2018, №910/5032/18 від 02.07.2018, №910/9807/18 від 09.10.2018, №910/15886/18 від 21.02.2019, №910/5318/19 від 11.06.2019, №910/9499/19 від 23.09.2019, №910/14971/19 від 23.01.2020, №910/1171/20 від 08.04.2020, №910/4872/20 від 15.07.2020, №910/7806/20 від 13.08.2020, №910/11641/20 від 28.10.2020, №910/15257/20 від 27.01.2021, №910/19263/20 від 11.02.2021, №910/1747/21 від 12.04.2021, № 910/5412/21 від 07.06.2021, № 910/9101/21 від 06.08.2021, №910/12971/21 від 11.10.2021, №910/16283/21 від 06.12.2021,  №910/20098/21 від 21.02.2022, №910/2081/22 від 01.06.2022, №910/3512/22 від 18.07.2022 позови Товариства з обмеженою відповідальністю "Собин" про стягнення заборгованості з Державного публічного акціонерного товариства  "Національна акціонерна компанія  "Украгролізинг" задоволено та  стягнуто заборгованість за період з серпня 2015 року по квітень 2022 року. 
З матеріалів справи слідує, що позивачем на адресу відповідача направлено вимогу від 01.06.2022 про сплату коштів в розмірі 25  000,00 грн за  послуги зберігання майна у травні 2022 року та вимогу від 01.07.2022 про сплату 25  000,00 грн за послуги зберігання майна у червні 2022. До вказаної вимоги позивачем долучено рахунки на оплату наданих послуг та акти наданих послуг зі зберігання майна. Вимога від 01.06.2022 була отримана відповідачем, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 
Звертаючись із позовом ТОВ "Собин" зазначало, що відповідач вартість послуг зберігання у травні та червні 2022 року не сплатив, отже позивач просив суд стягнути з відповідача плату за надані послуги зберігання у загальному розмірі становить 50 000,00 грн.
Згідно з частинами 1, 2 статті 938 Цивільного кодексу  України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, установленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.
Судом вище установлено, що позивачем на виконання умов договору №10-13-109з/551 від 24.10.2013 прийнято від відповідача на зберігання майно згідно з переліком, зазначеним у додатку № 1 до договору, та, як наслідок, у ДПАТ "НАК "Украгролізинг" виник обов`язок оплачувати вартість послуг за зберігання цього майна.
Під час розглядів справ №910/25267/15, №910/3018/16, №910/18870/16, №910/2864/17, №910/7607/17, №910/15281/17, №910/1306/18, №910/5032/18, №910/9807/18, №910/15886/18, №910/5318/19, №910/9499/19, №910/14971/19, №910/1171/20, №910/4872/20, №910/7806/20, №910/11641/20,  №910/15257/20,  №910/19263/20,  №910/1747/21,  №910/5412/21,  №910/9101/21, №910/12971/21, №910/16283/21 про стягнення плати за попередні періоди судами установлено, зокрема, наступне:
- 31.06.2015 договір припинив свою дію, проте відповідач переданого на зберігання позивачу майна не забрав, отже відповідно зобов`язаний сплачувати позивачу кошти за весь фактичний час його зберігання;
- відсутність підстав для висновку про непередачу майна на зберігання та неукладеність договору, оскільки шляхом внесення змін до договору, підписання актів надання послуг та здійснення оплати за наданні послуги зберігання, сторонами підтверджується фактичне виконання умов договору;
- правові підстави для визнання недійсним договору відповідального зберігання від 24.10.2013. №10-13-109з/551 згідно із ст. 233 ЦК України відсутні (справа №910/3018/16).
Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, установлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої установлено ці обставини, якщо інше не установлено законом.
Отже, на переконання суду обставини, установлені у рішеннях Господарського суду міста Києва, які набрали законної сили, у справах №910/25267/15, №910/3018/16, №910/18870/16, №910/2864/17, №910/7607/17, №910/15281/17, №910/1306/18, №910/5032/18, №910/9807/18, №910/15886/18, №910/5318/19, №910/9499/19, №910/14971/19, №910/1171/20, №910/4872/20, №910/7806/20, №910/11641/20, №910/15257/20, №910/19263/20,  № 910/1747/21, № 5412/21, № 910/9101/21, №910/12971/21, №910/16283/21 не доказуються при розгляді даної справи.
За таких обставин, посилання відповідача/апелянта на те, що відповідач  не передавав на зберігання обладнання  за Договором та що позивач не є власником нерухомого майна на території якого зберігається обладнання суд вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються  наявними у матеріалах справи доказами.
Відповідно до частини 1 статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
У відповідності до умов договору зберігання, з урахуванням змін, внесених додатковим договором №5/666 від 31.12.2014, строк дії договору встановлений до 31.06.2015.
Пунктом 3.1.2 договору передбачено, що відповідач, як поклажодавець, зобов`язаний забрати у позивача, як зберігача, майно до закінчення строку дії цього договору.
Згідно пункту 2.1 договору зберігач зобов`язаний повернути майно поклажодавцеві за першою вимогою останнього у такому технічному стані, у якому було прийняте на зберігання та зафіксовано у Протоколі огляду місця події від 13.08.2013.
Пунктом 2.1.6 договору передбачено, що повернення майна поклажодавцю здійснюється  за актом приймання-передачі.
Відповідно до частини  3 статті  946 Цивільного кодексу  України у разі, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.
Ураховуючи вищенаведене суд дійшов висновку, що відповідач (поклажодавець) зобов`язаний оплатити надані позивачем (зберігачем) послуги за весь час зберігання майна, навіть після завершення дії договору, оскільки відповідне майно на даний час перебуває на зберіганні у позивача.
При цьому, в матеріалах справи відсутні докази, на підтвердження отримання відповідачем майна за актом приймання-передачі.
Відповідно до частини 1 статті  530 Цивільного кодексу України установлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Згідно із статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не установлено договором або законом.
Відповідно до статті  526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Аналогічні положення передбачені частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.
Відповідно до статті  610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Ураховуючи вищезазначене,  та факт наявності основної заборгованості за договором зберігання у відповідача перед позивачем в сумі 50   000,00 грн належним чином доведений, документально підтверджений та не спростований відповідачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.
Крім того, з матеріалів справи слідує, що позивачем  до позовної заяви долучено клопотання про компенсацію витрат на правову допомогу, в якому просив суд стягнути з відповідача 6  000,00 грн - витрати на послуги адвоката. 
Частиною 2 статті  126 Господарського процесуального кодексу  України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Відповідно до частини  3 статті  126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі позивачем надано:
-          копію договору про надання правничої допомоги № 01/07 від 01.07.2022, укладеного між позивачем (клієнт) та Адвокатським бюро "Малеванчук та Партнери" (адвокатське бюро), за умовами якого адвокатське бюро зобов`язується надати клієнту правничу допомогу щодо захисту прав та інтересів клієнта по договору відповідального зберігання №10-13-109з/551 від 24.10.2013, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "СОБИН" та Державним публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "УКРАГРОЛІЗИНГ"; Додаткову угоду  від 05.08.2022 до указаного Договору;
-          копію рахунку-фактури №01/07 від 01.07.2022 на суму 3  000,00 грн та рахунку-фактури № 05/08 від 05.08.2022 на суму 3 000,00 грн;
-          копії актів прийому-передачі наданих послуг  від 01.07.2022 та від 05.08.2022 на загальну суму 6 000,00 грн;
-           копії платіжних доручень від 05.08.2022 на суму 3  000,00 грн та від 01.07.2022 на суму 3  000,00 грн.
Отже, дослідивши подані позивачем докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем належними та достатніми доказами доведено розмір витрат на правничу допомогу у справі та заявлена до стягнення сума витрат на правничу допомогу у розмірі 6    000,00 грн, ураховуючи ціну позову  (50 000,00 грн) та задоволення позову у повному обсязі, є співмірною.
Відповідач заперечень щодо неспівмірності цих витрат та клопотання про їх зменшення не надав.
Усі інші доводи  та міркування учасників справи, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.
При цьому судом ураховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі "Серявін проти України" від 10 травня 2011 року, пункт 58).
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.
Стосовно вимоги позивача про стягнення з позивача витрати на правничу допомогу адвоката у суді апеляційної інстанції у розмірі 2  000,00 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
За приписами ч. 3 - 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Порядок розподілу судових витрат визначено статтею 129 Господарського процесуального кодексу України.
Згідно із частинами 4, 8 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Як зазначалось вище, частиною 5 ст. 126 ГПК України установлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).
Згідно з частиною восьмою статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Судом було установлено, що позивач надав суду апеляційної інстанції наступні документи:
-          копію договору про надання правничої допомоги № 01/07 від 01.07.2022, укладеного між позивачем (клієнт) та Адвокатським бюро "Малеванчук та Партнери" (адвокатське бюро), за умовами якого адвокатське бюро зобов`язується надати клієнту правничу допомогу щодо захисту прав та інтересів клієнта по договору відповідального зберігання №10-13-109з/551 від 24.10.2013, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "СОБИН" та Державним публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "УКРАГРОЛІЗИНГ"; Додаткову угоду  від 05.08.2022 до указаного Договору;
-          копію рахунку-фактури №26/10 від 26.10.2022 на суму 2  000,00 грн; 
-          копія акту прийому-передачі наданих послуг  від 26/10/2022 та від 26.10.2022 на загальну суму 2 000,00 грн;
-           копія платіжного доручення від 26.10.2022 на суму 2  000,00 грн.
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.
Північний апеляційний господарський суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Собин" дійшов висновку, що надані докази у їх сукупності є достатніми доказами на підтвердження наявності підстав для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у зазначеному розмірі, оскільки цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.
Отже, заява/вимога ТОВ "Собин" про розподіл судових витрат у суді апеляційної інстанції у розмірі 2000,00 грн підлягає задоволенню у повному обсязі. 
Щодо доводів Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг", наведених у апеляційній скарзі, про невмотивованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, слід зазначити наступне.
Європейський суд з прав людини у справах "Руїс Торіха проти Іспанії", "Суомінен проти Фінляндії", "Гірвісаарі проти Фінляндії" неодноразово наголошував на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Зміст оскаржуваного судового рішення містить підстави та нормативне обґрунтування, з яких виходив суд, дійшовши висновків про задоволення позову, тому твердження скаржника про їх невмотивованість є безпідставними. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Ураховуючи наведене, рішення Господарського суду міста Києва від 26.08.2022 у справі №910/5441/22 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст.ст. 277-278 ГПК України для його скасування, відсутні. 
Керуючись ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.08.2022 у справі №910/5441/22 залишити без задоволення.
2. Рішення  Господарського суду міста Києва від 26.08.2022 у справі №910/5441/22 залишити без змін.
3. Стягнути з Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (01601, місто Київ, вулиця Мечникова, будинок 16-А; ідентифікаційний код 30401456) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Собин" (08400, Київська область, місто Переяслав-Хмельницький, вулиця Героїв Дніпра, будинок 38; ідентифікаційний код 36298149)  витрати на професійну правничу допомогу адвоката у суді апеляційної інстанції у розмірі  2000,00 грн. 
4. Витрати по сплаті судового збору покласти на Державне публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг".
5. Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду м. Києва.
6. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.  

Головуючий суддя                                                            В.В. Андрієнко 

Судді                                                                                С.І. Буравльов

                                                                                В.В. Шапран