ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1012/23 Справа № 199/8644/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г.О. Суддя у 2-й інстанції - Биліна  Т. І.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Биліни Т.І., 
суддів: Зайцевої С.А., Максюти Ж.І.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги

       Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області 

       Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) 

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 вересня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди, - 

ВСТАНОВИЛА: 

       У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі — АНД ВДВС), треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (далі — ГУ ДКС України у Дніпропетровській області), ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди.
       В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що судовим рішенням, ухваленим 22 жовтня 2013 року на його користь було стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання спільних дітей: ОСОБА_3 , 2005 року народження та ОСОБА_4 , 2000 року народження. 01 серпня 2014 року відповідачем було відкрито виконавче провадження з виконання вказаного рішення. Через бездіяльність відповідача судове рішення фактично стало виконуватись лише з 2021 року, у зв`язку із поданням ним скарги та ухвалення за наслідками її розгляду судового рішення про зобов`язання вчинити певні дії. Невиконання судового рішення призвело до того, що він мав самотужки утримувати дітей, тоді як ОСОБА_2 самоусунулась від виконання свого обов`язку, а відповідач не вчиняв жодних дій для спонукання її в цьому. У зв`язку із тим, що він самостійно ніс усі матеріальні витрати на двох дітей, він багато працював та наразі отримав захворювання (хронічний комбінований геморой ІІ-ІІІст.) у зв`язку із чим його було прооперовано, чим завдано моральну шкоди. Спричинену йому моральну шкоду він оцінює в розмірі 1 000 грн за кожен місяць бездіяльності органів державної виконавчої служби (усього 102,5 місяців), а тому просив суд ухвалити рішення яким стягнути з Державного бюджету України на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 102 500 грн та судові витрати.
       Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 70 000 грн. Вирішено питання стосовно судового збору (а.с.84-90).
       В апеляційній скарзі третя особа ГУ ДКС України в Дніпропетровській області посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено факту спричинення йому моральної шкоди, не надано розрахунки та належні докази факту спричинення моральної шкоди. Зазначали, що стягнення моральної шкоди на користь позивача, всупереч відсутності в матеріалах справи доказів наявності такої шкоди та доказів незаконності дій, становить втрати державного бюджету та є незаконним (а.с.94-100).
       В апеляційній скарзі відповідач АНД ВДВС посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що стягувач з питання не сплати аліментів до відділу не звертався, отже у державного виконавця були всі підстави вважати, що боржник сплачує аліменти. 31 травня 2021 року державним виконавцем винесена та направлена до виконання постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, внаслідок чого за цей період заборгованість зі сплати аліментів зменшилась з 100 772, 20 грн до 50 420, 78 грн. Вказували, що саме позивач не вчиняв дій направлених на своєчасне виконання рішення (а.с.123-126).
       15 грудня 2022 року позивач ОСОБА_1 надав відзив на апеляційні скарги, в якому просив залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Наголошував на тому, що йому спричинена моральна шкода внаслідок бездіяльності органу ДВС, яка повинна бути відшкодована (а.с.154-157, 158-161).
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Зважаючи на те, що моральна шкода зазначена в грошовому виразі, тобто має місце майновий спір, ціна позову становить 102 500 грн та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до задоволення частково.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 жовтня 2013 року, у справі №199/7077/13-ц, провадження № 2/199/2669/13, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей задоволено. 
       Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 720 гривень щомісячно, починаючи стягнення з 13 грудня 2012 року та до досягнення дітьми повноліття. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Рішення набрало законної сили 04 листопада 2013 року.
       01 серпня 2014 року державним виконавцем АНД ВДВС Гущею К.О. відкрито виконавче провадження №44249040 з виконання виконавчого листа №2/199/2669/13 про стягнення на користь ОСОБА_1 аліментів з ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       18 вересня 2014 року державним виконавцем АНД ВДВС Гущею К.О. складено акт державного виконавця про те, що при примусовому виконанні виконавчого листа №2/199/2669/13, до відділу з`явилась ОСОБА_2 , повідомила, що бажає допомагати дітям, та у подальшому буде сплачувати аліменти по можливості та надавати до відділу відповідні квитанції.
       Суд звертав увагу, що доказів виконання судового рішення з 2014 року по 2018 рік матеріали справи не містять.
       Наступні виконавчі дії у виконавчому провадженні №44249040 мали місце у 2018 року.
       Так, у зв`язку із наявністю заборгованості 17 березня 2018 року державним виконавцем АНД ВДВС Голубенко М.О. було винесено наступні постанови:
- постанова про арешт майна боржника ОСОБА_2 ,
- постанову про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України,
- постанову про тимчасове обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та холощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для вистрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними знаряддями несмертельної дії,
- постанову про тимчасове обмеження боржника у праві полювання,
- постанову про тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.
       31 травня 2021 року державним виконавцем АНД ВДВС Лісовим О.О. винесено:
- постанову про арешт коштів боржника;
- постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (заборгованість станом на 31 травня 2021 року складає 85 728,50 грн)
       У відповідності до ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 червня 2021 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця АНД ВДВС, заінтересована особа-боржник ОСОБА_2 , задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця АНД ВДВС у виконавчому провадженні №44249040 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська 21 липня 2014 року по справі № 199/7077/13 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів. Зобов`язано державного виконавця АНД ВДВС, у провадженні якого знаходиться виконавче провадження №44249040 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська 21 липня 2014 року по справі № 199/7077/13 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів, здійснити дії, передбачені ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження».
       Окрім того, вказаним судовим рішенням (ухвалою) встановлено, що вивчивши матеріали виконавчого провадження, суд приходить до висновку, що вимоги заявника частково державним виконавцем виконані, окрім виконання ч.8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», де зазначено, що виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника, оскільки в матеріалах виконавчого провадженні данні щодо проведення перевірок в установлені законом строки відсутні.
       Так, після звернення стягувача до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця 31 травня 2021 року державним виконавцем АНД ВДВС Лісовим О.О. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, відповідно до якої звернуто стягнення на дохід боржника, який вона отримує за місцем роботи у КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психологічної допомоги» за адресою: м. Дніпро, вул. Бехтерєва, буд. 1. Постановою від 31 травня 2021 року накладено арешт коштів боржника. Відповідно до відповіді Державної фіскальної служби України від 17 травня 2021 року рахунки божника відсутні. Згідно відповіді МВС України від 17 травня 2021 року зареєстровані за боржником транспортні засоби відсутні. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, на підставі постанови б/н від 20 листопада 2007 року ВДВС Алчевського міського управління юстиції накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
       У відповідності до копії виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 має діагноз хронічний комбінований геморой ІІ-ІІІ ступеню (а.с.31).
       На підтвердження понесення правових витрат позивачем надано додаткову угоду №1 до Договору про надання правової допомоги №01-20-04-2021 від 20 квітня 2021 року, акт приймання передачі до додаткової угоди №1 від 29 жовтня 2021 року та квитанцію про оплату у розмірі 5 000 грн (а.с.18-20).
       Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що невиконання судового рішення, зі сторони органу на який покладено обов`язок щодо примусового виконання рішення, у даному випадку про стягнення аліментів, яке набрало законної сили, покладало подвійний матеріальний тягар на позивача, як стягувача, оскільки останній будучи батьком дітей був змушений забезпечувати дітей достатньо великий період часу самостійно, тоді як стороною відповідача не було забезпечено порядок проведення примусового виконання рішення, передбаченого законодавством.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди.
       Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
       На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
       Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Відповідно до частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.
Згідно з частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI, який був чинним на час видачі виконавчого листа, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Таку ж саме норму закріплено і в частині другій статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2147-VIII від 03.10.2017 (у редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанцій).  
Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня       2012 року № 11-рп/2012).
В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень – складовою права на справедливий судовий захист.
Відповідно до частини другої статті 87 Закону України від 21 квітня          1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», який був чинний на час видачі виконавчого листа, збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
       Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
       Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
       Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним, як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
       Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.
       При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).
       Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
       За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
       Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
       Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статті 1174 ЦК України.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) вказано, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.
       Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
       Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України).
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо порушення прав позивача, доведеності вини державного органу, підтвердженої ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.06.2021 року у вигляді неправомірної бездіяльності державної виконавчої служби в період з 01.08.2014 року( дата відкриття виконавчого провадження) по 31.05.2021 року (дата постанови про звернення стягнення на заробітну плату) та наявності причинно-наслідкового зв`язку внаслідок неотримання позивачем грошових коштів від боржника на утримання дітей, що потягло за собою надмірне навантаження, яке могло вплинути на стан його здоров`я.
       З аналізу наведеного доводи, викладені в апеляційних скаргах, щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Так як відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, а тому рішення суду, відповідно до положень ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін. 
       Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області та Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 вересня 2022 року залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

       Головуючий:                                                        Т.І. Биліна 

       Судді:                                                                С.А. Зайцева
                                                               
                                                                       Ж.І. Максюта