ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року	Львів	Справа № 380/18363/21 пров. № А/857/17814/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідач –                                               Кушнерика М.П.,
суддів –                                                                Курильця А.Р., Мікули О.І.
за участю секретаря судового засідання -       Хомич О.Р.   

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2022 року (суддя Кузан Р.І., м.Львів, о 10 год. 42 хв. повний текст складено 21 листопада 2022) у справі № 380/18363/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов"язання вчинити дії, -

                                                                ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 06.10.2021 № 288-21 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути його заяву та вирішити питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у прийнятому рішенні та висновків попередніх судових інстанцій у справах № 813/4056/16, № 1.380.2019.006621.
Позовні вимоги обгрунтовує тим, що відповідачем протиправно втретє відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на виконання рішень Львівського окружного адміністративного суду від 16.03.2018 та від 08.12.2020, якими визнано протиправними та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 11.10.2016 № 517-16 та від 06.03.2019 № 88-19 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Вважає, що відповідач не врахував наведених в судових рішеннях обставин та висновків. Вважає, що загроза його життю, безпеці та свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього нелюдського або такого, що принижує гідність поводження продовжує існувати через переслідування його за громадську, політичну діяльність та віросповідання.
Крім цього зазначає, що Хізб ут Тахрір є ісламською релігійно-політичною організацією, не пов`язаною з тероризмом. В Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність вказаної партії на території України. Відтак, свідомо вступаючи в заборонену в російській федерації мирну просвітницьку організацію позивач керувався правом на вільне вираження свободи своєї думки, совісті та релігії. При цьому, звертає увагу суду на те, що відповідач не врахував нових обставин при розгляді звернень, а саме погіршення ситуації в російській федерації та більшої його активності у діяльності згаданої організації. Оскільки твердження позивача про те, що у російській федерації продовжує існувати конфлікт силових структур з мусульманами – членами Хізб ут Тахрір відповідачем не спростоване, таке підлягає доказуванню.
Також вказує, що відповідачем залишено поза увагою ті обставини, що у позивача склались міцні соціальні зв`язки з громадянами України, в котрій проживає його багато друзів та знайомих. Відповідачем залишено поза увагою ті обставини, що Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, але сім`я позивача (дружина та двоє малолітніх дітей) не може прибути в Україну, оскільки влада російської федерації не дозволяє цього зробити. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив позивач, з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та неповного з`ясування обставин справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає те, що рішення прийнято без урахування того, що позивач будучи громадянином російської федерації та перебуваючи за її межами, не може повернутись у країну свого походження та змушений шукати захисту в Україні з огляду на систематичне порушення в країні його походження прав людини та наявність обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, зумовлені проведенням контртерористичної операції.
Вважає, що Державною міграційною службою України в оскаржуваному рішення не було належним чином проаналізовано джерела інформації, не враховано доходів позивача щодо наявності обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні походження та не спростовано можливість загрози життю, безпеці та свободі позивача в разі повернення в країну походження, що свідчить про його протиправність та наявність підстав для задоволення позову і апеляційної скарги. 
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою позов задоволити.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому апеляційну скаргу апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Поряд з цим зазначає, що апелянт не надав жодних доказів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, який просить задоволити апеляційну скаргу, представника відповідача та третьої особи, яка просить залишити без змін рішення суду, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин російської федерації, народився в с.Гімри Унцукульського району, Республіки Дагестан, одружений з ОСОБА_2 та має на утриманні двоє неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_3 , 2013 р.н. та дочку ОСОБА_4 , 2015 р.н., за національністю - аварець, за віросповіданням – мусульманин.
27.08.2013 залишив легально країну постійного проживання та літаком прибув до Турецької Республіки, м. Стамбул, де працював різноробочим на ТБ-Семеркенд. В 2014-му році разом з дружиною відвідав Єгипет, після чого знову повернувся до Турецької Республіки, м. Стамбул. 
27.10.2015 легально по закордонному паспорту літаком прибув до України в м. Харків, звідки поїхав до м. Київ та м. Львів. 
При намаганні незаконно потрапити в країни Заходу з метою працевлаштування та проживання, у грудні 2015 року був затриманий прикордонниками ІНФОРМАЦІЯ_2 , після чого до 09.12.2016 утримувався в УВП № 19.
04.04.2016 ОСОБА_1 звернувся із заявою до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням ДМС України від 11.10.2016 № 517-16 громадянину російської федерації ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пп.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
На підставі вказаного рішення 16.11.2016 Головним управлінням ДМС України у Львівській області видано позивачу повідомлення № 76 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутні умови, передбачені пп. 1 та 13 ч.1 ст. 1 цього Закону на підставі Рішення Державної міграційної служби України від 11.10.2016 № 517-16.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2018 року, визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 11.10.2016 № 517-16 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
На виконання вищезазначеного рішення суду позивач повторно звернувся із заявою – анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням ДМС України від 06.03.2019 № 88-19 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. 
На підставі вказаного рішення Головним управлінням ДМС України у Львівській області 21.03.2019 видано позивачу повідомлення № 6 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.12.2020 у справі № 1.380.2019.006621, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2021, визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України від 06.03.2019 № 88-19 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до рішення ДМС України від 16.04.2021 № 18-21, прийнятого на виконання частини 10 статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Головним управлінням ДМС України у Львівській області прийнято наказ від 29.04.2021 № 79 «Про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким повторно проведено розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина російської федерації ОСОБА_1 з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС від 06.03.2019 № 88-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
12.05.2021 Головне управління ДМС у Львівській області супровідним листом повідомлено позивача, про те що відповідно до наказу ГУ ДМС у Львівській області від 29.04.2021 № 79 взято на повторний розгляд його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення ДМС України від 06.03.2019 № 88-19 та викликано позивача для проведення додаткової співбесіди. 
За результатами співбесіди з позивачем складено протокол співбесіди від 20.05.2021, справа № 2016LV0005.
Під час співбесіди, 20.05.2021 ОСОБА_1 повідомив, що на даний час проживає у м.Львові, поки не працює. Його сім`я – дружина та діти недавно також приїхали в Україну. У них в Україні народилась третя дитина – хлопчик, якому вже 11 місяців. Дружина має намір подати документи для отримання дозволу на постійне місце проживання в Україні. В російській федерації залишились батьки, які займаються сільським господарством. Вони зобов`язані один раз в місяць приходять в поліцію і повідомляти про місце перебування сина. Під час перебування в рф дружина також надавала з цього приводу пояснення поліції. Щодо кримінального провадження повідомив, що відносно багатьох мешканців його села проводилось розслідування за конфлікт з правоохоронними органами, деякі з учасників мітингу на даний час вже ув`язнені. ОСОБА_1 також повідомив, що коли вперше прибув в Україну не мав наміру тут залишатись, хотів виїхати до Німеччини, оскільки там більше роботи та кращі заробітки. Однак, на даний час вже звик до України та не готовий все починати з початку в іншій країні: вивчати іншу мову, культуру та шукати роботу.
Відповідно до висновку Головного управління ДМС у Львівській області від 25.06.2021, за результатами повторного розгляду особової справи № 2016LV0005 громадянина російської федерації (країна постійного проживання – російська федерація, ОСОБА_5 ) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та інформації по країні походження ГУ ДМС у Львівській області повторно було встановлено, що зазначені заявником побоювання не мають належного обґрунтування, відповідно відсутні підстав для того, щоб бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно до пункту 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які погребують додаткового або тимчасового захисту».
Відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України  «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884, з урахуванням рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08.12.2020 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2021 (справа № 1.380.2019.006621), Державна міграційна служба України прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06.08.2021 № 282-21, громадянина російської федерації ОСОБА_1 .
Позивач, не погодившись з вказаним рішенням, звернувся до суду із даним позовом.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач під час розгляду даної адміністративної справи навів об`єктивні доводи в обґрунтування висновків, що позивач не підпадає під критерії визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, які передбачені міжнародними та національними нормативно-правовими актами.
Згідно з абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частина 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту визначається Законом України від 08  липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671).
Згідно з положеннями пункту 1, 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно із частиною першою та частиною другою, п`ятою статті 5 Закону № 3671, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина перша, сьома статті 7 Закону № 3671) 
Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, визначені статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.
Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (ч.6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
Таким чином, відповідний орган ДМС приймає рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення такого питання, лише у випадках, визначених положеннями вищевказаного Закону.
Небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.
Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 статті 1 цього Закону, відсутні.
Аналізуючи доводи апелянта про те, що в країну походження він не може повернутися у зв`язку побоюваннями стати жертвою переслідувань, колегія суддів зазначає наступне.
Так, згідно з п.п. 45, 66 Керівництва УВКБ ООН особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви № 8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Судом встановлено, що підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в поданій позивачем заяві-анкеті є те, що в його селі Гімри з 11.04.2013 проводиться контртерористична операція (КТО). Позивач вказував, що з села Гімри не можливо виїхати через проведення КТО, яка проводиться з 11.04.2013.
Також, в заяві-анкеті та під час співбесід позивач повідомив, що безперешкодно виїхав з села Гімри до м.Ростов. В подальшому туристом прибув до м.Стамбул, Турецька Республіка. Його дружина та діти перебували в Україні. При цьому, позивачем не було повідомлено фактів чи надано доказів того, що він безпосередньо підпав під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні у тому числі за ознаками раси, національності, віросповідання, політичних поглядів чи належності до певної соціальної групи. Побоювання зазнати переслідування в країні походження пов`язане виключно з кримінальним провадженням, яке розслідується відносно нього в російській федерації.
Під час співбесіди, 10.05.2016 та 15.08.2016 позивач повідомив, що під час перебування в м.Стамбулі він працював, заробляв для утримання своєї сім`ї. Мав намір знайти кращу роботу в Єгипті, однак після трьох місяців перебування в цій країні повернувся до Туреччини. Проблем з перетином кордону з Україною у нього не було. В Україну прибув з метою працевлаштування. Після нетривалого перебування в м.Харкові та м.Києві прибув до м.Львова в пошуках кращого життя. В подальшому, за порадою знайомих, вирішив нелегально потрапити в Республіку Польща. При перетині кордону був затриманий прикордонниками.
Наміру звертатись за захистом в Україні в нього не було, він їхав в Європу у пошуках доброї роботи - "їхав в Європу, а не в Україну у пошуках доброї роботи". А звернутись за захистом в Україні йому порадив адвокат, для того щоб його не повернули в рф.
Під час співбесіди 20.05.2021 позивач повторно повідомив, що у 2015 році мав намір попасти в Німеччину бо там краще ніж в Україні, є робота. Однак, тепер вже звик до України і не готовий починати все з початку, вивчати нову мову, культуру, шукати роботу в іншій країні.
Колегія суддів окремо обумовлює ту обставину, що позивач вперше подав заяву-анкету № 112/5 від 31.03.2016 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту під час перебування в УВП № 19. В реєстраційному листку на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.04.2016 повідомив, що причиною виїзду з країни постійного проживання були релігійні переконання.
Зазначення позивачем в позовній заяві про участь у ісламській релігійно-політичній організації Хізб ут Тахрір, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги, оскільки позивач повідомив це лише в позові і ця обставина не була предметом дослідження відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення, а тому не може бути підставою для висновку про його протиправність і таке розцінюється колегією суддів, як намагання знайти інші підстави для отримання статусу біженця.
Щодо наявного кримінального провадження стосовно позивача, то колегія суддів зазначає наступне.
У висновку ГУ ДМС України у Львівській області від 25.06.2021 враховано, що позивач перебуває у міжнародному розшуку за вчинення протиправних діянь на території рф (за інформацією, отриманою від сектору Укрбюро Інтерполу ГУ НП України у Львівській області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться в розшуку каналами Генерального Секретаріату Інтерполу як член терористичної групи, дата оголошення в розшук 23.10.2015, країна ініціатор розшуку російська федерація – лист Головного управління Національної поліції у Львівській області від 22.11.2018 № 3212/33/М-2018). 
Станом на 11.05.2021 ОСОБА_1 значиться в міжнародному розшуку каналами Генерального Секретаріату Інтерполу як член терористичної групи (лист ГУНП у Львівській області № 881/33/V-2021 від 12.05.2021).
Згідно з листом Львівської обласної прокуратури за № 14/3-5790-15 від 26.05.2021 надано копію запиту компетентних органів рф про видачу громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 05.12.2014 постановою УУР МВД в рф заявника оголошено в міжнародний розшук.
Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 , кримінальну справу за частиною другою статті 208 Кримінального кодексу російської федерації стосовно позивача порушено за участь у незаконному збройному формуванні та бойових діях на території Сирійської Арабської Республіки, а не за участь у мітингах чи демонстраціях. Тому, твердження позивача про здійснення кримінального провадження відносно нього у російській федерації з політичних та релігійних мотивів є необґрунтованим і також не приймається до уваги колегією суддів.
Колегія суддів враховує і ту обставину, що позивач зазначав, що не здійснював кримінальних вчинків на території рф та не порушував законодавство рф, про що свідчить його співбесіда від 20.05.2021, с. 3. Одночасно ОСОБА_1 повідомляв, що він разом з односельцями закидав правоохоронців рф (ОМОН) камінням при перекритті центральної дороги, яка вела в село (співбесіда від 20.05.2021, с. 5). При цьому, ні заявник, ні його родичі не зазнавали арештів, насильницьких зникнень, викрадень чи примусових переміщень.
Як вбачається з протоколів співбесіди, у заявника відсутні умови, які можуть бути підставами для визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984р., а саме відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань також через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування заявника в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.
Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).
Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». У будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Отже, на заявника, покладається обов`язок надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Позивач, як суду першої, так і апеляційної інстанції, не довів достатньої аргументації своїм побоюванням, факти особистого переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності громадянства (підданства), належності до соціальної групи, а також політичних переконань відсутні. 
Матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів для висновку щодо можливого застосування до позивача смертної кари, загрози застосуванню тортур чи нелюдського поводження або покарання, доказів загрози систематичного порушення прав людини.
ГУ ДМС України у Львівській області враховано аналітичну інформацію, наведену в публікації на інтернет-порталі Human rights watch: https://www.hrw.org/ru/report/2015/06/18/278376. Дата доступу 27.05.2021.
Судовими рішеннями у справах № 813/4056/16, № 1.380.2019.006621 при прийнятті оспореного рішення відповідача за заявою досліджено та проаналізовано інформацію, повідомлену позивачем в заяві, анкеті та протоколах співбесід, а також враховано поточну та актуальну інформацію по ситуації в країні походження. Дано оцінку матеріалам кримінального провадження № 341182 та матеріалам, що підтверджують запит рф до правоохоронних органів України за обвинуваченнями, які на думку заявника, носять характер політичних переслідувань.
Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.
Позивачем не надано відомостей про його утиски у країні походження й документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671 і доказів, що підтверджують переслідування саме позивача.
На переконання колегії суддів, відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення взяв до уваги актуальну інформацію по країні походження позивача, а тому доводи позивача в цій частині колегія суддів не бере до уваги.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання загрози життю достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно.
У постанові від 13 березня 2018 року у справі № 826/3886/16 Верховний Суд вказав, що обов`язок доказування покладається на заявника, який зобов`язаний надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник має переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Сімейні або інші причини особистого характеру, прагнення змін та покращення рівня життєвих умов, коли особа переїжджає виключно з економічних міркувань, свідчать, що така особа є економічним мігрантом, а не біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту (постанова Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 815/5486/16).
За таких обставин апеляційний суд вважає, що звернення позивача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вважається елементом зловживання процедурою набуття міжнародного захисту та вказує на інші причини звернення (економічні, пошуки кращого життя тощо, бажання працевлаштування), аніж побоювання стати жертвою переслідувань.
Таким чином, в силу наявності усіх об`єктивних обставин, повно і всебічного з`ясування щодо заяви позивача з врахуванням обов`язкових висновків попередніх судів, відповідач прийняв законне та справедливе рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджено та ретельно перевірено оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, а, відтак, апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку. 
Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. 
Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.
Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст.ст.308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2022 року у справі № 380/18363/21, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	М. П. Кушнерик 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула 	
Повне судове рішення складено 03.03.23