КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 357/5504/22                                                              Головуючий у І інстанції Бондаренко О.В.
Провадження №22-ц/824/3237/2023                                          Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
22 березня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Писаної Т.А.,
за участі секретаря Орел П.Ю.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Білоцерківський міськрайонний суд Київської області від 27 жовтня 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: КП БМР «Білоцерківтепломережа», КП БМР ЖЕК № 7, Приватне акціонерне товариство «КАТП-1028», про встановлення порядку користування квартирою та розподіл особових рахунків, -
 
УСТАНОВИВ:
 
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом мотивуючи свої вимоги тим, що вона та відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 являються співвласниками квартири АДРЕСА_1 , по 1/3 частині кожен. 
Між ними існують напружені відносини з приводу оплати житлово - комунальних послуг, у зв`язку з чим виникла необхідність у встановленні порядку користування квартирою та розподілі особових рахунків з оплати даних послуг. 
Спірна квартира має загальну площу 49,5 кв.м., складається з двох кімнат, площі яких не відповідають ідеальним часткам співвласників.
Відповідачі не проживають у вказаній квартирі, користуються лише за потреби житловою кімнатою площею 12,1 кв.м., а постійно мешкають за адресою: АДРЕСА_2 . 
Позивач постійно проживає у спірній квартирі та користується житловою кімнатою площею 17,4 кв.м. 
11.05.2022 вона звернулася до КП БМР «Білоцерківтепломережа», КП БМР ЖЕК № 7, Приватне акціонерне товариство «КАТП-1028» із заявами про розподіл особових рахунків, однак, їй відмовили, оскільки відсутня згода всіх співвласників квартири, а тому варто розподілити рахунки після встановлення порядку користування житлом. Вона сплачує комунальні послуги по загальній площі або відповідно до кількості співвласників самостійно, що для неї є важким тягарем, адже вона пенсіонер. 
Враховуючи, що в добровільному порядку вирішити спір неможливо, просила в судовому порядку встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між нею і відповідачами наступним чином: ОСОБА_1 виділити в користування житлову кімнату площею 17,4 кв.м., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виділити в користування житлову кімнату площею 12,1 кв.м., а решту приміщень залишити у загальному користуванні; зобов`язати третіх осіб розподілити особові рахунки за вказаною адресою відповідно до порядку користування житловим приміщенням.
Рішенням Білоцерківський міськрайонний суд Київської області від 27 жовтня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
В доводах апеляційної скарги заперечує проти висновків суду першої інстанції щодо порушення прав відповідачів на користування квартирою. Вважає, що суд першої оцінки не врахував, що відповідачі тривалий час у спірній квартирі не проживають, мають інше постійне місце проживання. Судом також не враховано, що в квартирі склався саме такий порядок користування: відповідачі займають кімнату меншої площі для зберігання речей, а ОСОБА_1 більшу кімнату для проживання.
Апелянт звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що підставою для звернення до суду із позовом про визначення порядку користування житловим приміщенням є необхідність здійснення розподілу особових рахунків, так як відповідачі не оплачують комунальних послуг, що створює для позивача надмірний тягар, оскільки субсидія не покриває усіх комунальних витрат на квартиру.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 заперечує проти її задоволення, посилаючись на безпідставність доводів скарги. Вказує, що враховуючи кількість співвласників майна, їх стать і вік, наявність у відповідача ОСОБА_2 ще одного сина, який є малолітнім, технічні характеристики квартири, зокрема, розмір та кількість кімнат, вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість встановлення порядку користування квартирою, який зазначено позивачем, адже такий порядок призведе до порушення прав інших співвласників квартири. Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Інших відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшло.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала вимоги апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Керуючись положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились, однак повідомлені про судове засідання.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки, яка підтримала доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , являється пенсіонером, перебуває на обліку в Білоцерківському об`єднаному управлінні ПФУ в Київській області і отримує пенсію за віком, яка станом на грудень 2021 року становила 2123,75 грн.
З 23.12.1987 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 .
Позивач отримала право на заселення у вказане житлове приміщення, на той час - сімейний гуртожиток « ІНФОРМАЦІЯ_2 », разом із сім`єю: чоловіком та трьома дітьми, в тому числі відповідачем - ОСОБА_2 , на підставі ордеру № 398 від 21.10.1987 (а.с.9-12, 15, 96).
Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , являється дочкою  ОСОБА_1 .
З 05.02.1997 зареєстрована за адресою:    АДРЕСА_3 .
З 2016 року по даний час проживає за адресою: АДРЕСА_2 , разом із чоловіком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та малолітнім сином - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на підставі договору безоплатного користування майном (а.с. 15-19,43).
Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , являється сином ОСОБА_2 та онуком позивача.
З 10.09.2014 зареєстрований за адресою:  АДРЕСА_3 .
Фактично проживав з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 і періодично за місцем реєстрації, та з серпня 2019 року перебуває в ООС Луганської області, а з 24.02.2022 призваний у Збройні Сили України, на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» (а.с. 16,44,64-66,83).
Згідно свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 03.12.2007, виданого Комунальною службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква (а.с. 13), громадянам: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було надано у спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_1 , по 1/3 частині кожному, що узгоджується з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.02.2008 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.07.2022 (а.с. 13 - на звороті, 68-70).
Судом першої інстанції також встановлено та не спростовано сторонами, що ОСОБА_1 займає житлову кімнату площею 17,4 кв.м., у 2007 та 2008 роках здійснила ремонтні роботи у кімнаті та щодо заміни балкону і вікна на кухні, на її ім`я відкриті особові рахунки з оплати комунальних послуг у КП БМР «Білоцерківтепломережа», КП БМР ЖЕК № 7, ПАТ «КАТП-1028», які вона сплачує згідно рахунків з урахуванням субсидії на їх сплату та немає заборгованості, а у користуванні відповідачів перебуває житлова кімната площею 12,1 кв.м., в якій вони зберігають особисті речі, комунальні послуги не сплачують, оскільки не проживають у квартирі ( а.с.11, 20-28, 100-103, 116-122).
Позивач у травні 2022 року звернулася до КП БМР «Білоцерківтепломережа», КП БМР ЖЕК № 7, ПАТ «КАТП-1028» із заявами щодо розподілу особових рахунків зі сплати комунальних послуг та їй було відмовлено у задоволенні вказаних вимог, оскільки необхідна наявність договору між співвласниками щодо визначеного порядку користування квартирою або рішення суду в разі спору.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, враховуючи кількість співвласників майна, їх стать та вік, наявність у відповідача ОСОБА_2 ще одного сина, який є малолітнім, технічні характеристики квартири, зокрема, розмір та кількість житлових кімнат, дійшов висновку про неможливість встановлення порядку користування квартирою, який зазначено позивачем у позовній заяві, адже такий порядок призведе до порушення прав інших співвласників квартири. 
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , є ізольованим помешканням у житловому будинку, призначеним та придатним для постійного проживання в ньому, є об`єктом права власності (ч.1 ст.382 ЦК України), має загальну площу з балконом 49,5 кв.м., житлову площу 29,5 кв.м., складається з двох житлових кімнат: 17,4 кв.м. та 12,1 кв.м. та допоміжних приміщень: кухні - 6,7 кв.м., ванної - 2,6 кв.м., туалету - 1,1 кв.м., коридору - 8,1 кв.м., вбудованої шафи - 0,3 кв.м., балкону - 1,2 кв.м. (а.с.14,71).
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ст. 321 ЦКУкраїни, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Виходячи з правового аналізу даної норми, вбачається, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі № 6-1500 цс15, від 18.03.2020 у справі № 405/3475/15-ц, від 12.08.2021 у справі № 644/5579/18, від 01.08.2022 у справі № 486/1271/20.
Як роз`яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (зі змінами), судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю.
Згідно з п.14 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
А відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» (зі змінами), якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності.
Ст. 162 ЖК України передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що  належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Згідно з п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків (в чинній редакції, затвердженій Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року за №45) власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі), мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням (п.10 Правил).
Пунктом 10 Правил також встановлено, що у разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних послуг та інших послуг плата розподіляється: - за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); - за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім`ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць; - за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач (орендар).
Згідно із ст. 47 ЖК України, норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу, а згідно ст. 50 даного Кодексу, при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимог позивача, дійшов правильного висновку про неможливість виділення у користування позивача житлової кімнати площею 17,4 кв.м., оскільки площа кімнати значно перевищує відхилення від ідеальної частки.
Крім того, місцевий суд обґрунтовано зазначив, що з огляду на розмір житлової площі - 29,5 кв.м., на 1/3 частину у праві спільної власності приходиться 9,83 кв.м., що менше ніж встановлена законом норма жилої площі на одну людину, тобто, запропонований порядок користування квартирою призведе до погіршення житлових умов відповідачів. 
У справі, що переглядається, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та зазначив, що враховуючи кількість співвласників майна, їх стать та вік, наявність у відповідача ОСОБА_2 ще одного сина, який є малолітнім, технічні характеристики квартири, зокрема, розмір та кількість житлових кімнат, неможливо встановити такий порядок користування, про який просить позивач, адже такий порядок призведе до порушення прав інших співвласників квартири.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності фінансової можливості сплачувати комунальні послуги, які нараховують відповідними організаціями, не можуть бути взяті до уваги. Суд першої інстанці, вирішуючи даний спір, надав оцінку таким доводам позивача та правильно зазначив, що позивач має субсидію зі сплати даних послуг та заборгованість з їх сплати відсутня, крім того, вона не позбавлена можливості в судовому порядку стягнути з відповідачів вартість сплачених нею коштів за надані комунальні послуги чи витрати на утримання житла, пропорційно часткам у праві спільної часткової власності відповідачів на вказану квартиру.
Висновки суду першої інстанціївідповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону та узгоджуються з нормами матеріальногоправа.
З огляду на наведене та у відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу беззадоволення, а рішення судупершої інстанціїбез змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384ЦПК України, апеляційний суд
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Білоцерківський міськрайонний суд Київської області від 27 жовтня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 23.03.2023 року.

Суддя-доповідач                                                                 Таргоній Д.О.
  
  Судді:                                                                        Голуб С.А.
 
                                                                                     Писана Т.А.