Номер провадження: 22-ц/813/2500/23 
Справа № 522/3974/20
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2023 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,
за участю секретаря – Сидоренко А.О.,
розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення частки померлого у спільній сумісній власності подружжя,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви.
06 березня 2020 року позивач звернулася до суду із позовом, в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову просить:
- визначити, що частка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у набутому під час шлюбу з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 у спільному майні подружжя – квартирі АДРЕСА_1 становить 1/2 частку і входить до спадкової маси, що залишилась після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визначити, що частка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у набутому під час шлюбу з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 у спільному майні подружжя - транспортному засобі марки Hyndai, модель Sonata, 2011 року випуску, колір – сірий, VIN-код НОМЕР_1 , тип Легковий седан-В становить 1/2 частку і входить до спадкової маси, що залишилась після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/4 частки транспортного засобу марки Hyndai, модель Sonata, 2011 року випуску, колір – сірий, VIN-код НОМЕР_1 , тип Легковий седан-В в сумі 76754,75 грн.;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/4 частки транспортного засобу марки Hyndai, модель Sonata, 2005 року випуску, колір – бежевий, VIN - НОМЕР_2 , тип Легковий сєдан, державний номер НОМЕР_3 в сумі 43323,00 грн в замін права власності на 1/4 частку у праві власності на це же автомобіль;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/4 частки гаражів № НОМЕР_4 , 1464, НОМЕР_5 , які розташовані на території Автогаражного кооперативу «Шкільний» за адресою: м. Одеса, вул. Левітана, 126/1 у розмірі 126265,00 грн.;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача, ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина, заповіту спадкодавець не залишив.
03 вересня 1961 року між батьками позивача: ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено шлюб, який на час смерті спадкодавця не розірвано.
Під час перебування у шлюбі батьки позивача придбали у спільну сумісну власність за спільні кошти квартиру АДРЕСА_1 , два автомобілі марки Hyndai, модель Sonata та гаражі в Автогаражному кооперативі «Шкільний». До складу спадщини входить частка у праві спільної сумісної власності її батька на вищевказане майно. З метою прийняття спадщини позивач звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Яковлєвої О.М. Дружина спадкодавця, ОСОБА_1 , також прийняла спадщину шляхом проживання зі спадкодавцем на час його смерті. Нотаріусом видані роз`яснення «Щодо порядку видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно» в яких зазначено про неможливість видачі свідоцтв про право на спадщину на частку квартири та транспортного засобу. Окрім цього, один транспортний засіб та гараж були відчужені відповідачем після смерті спадкодавця. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду за захистом порушених прав позивача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення частки померлого у спільній сумісній власності подружжя задоволено частково. Визначено, що частка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у набутому під час шлюбу з ОСОБА_1 у спільному майні подружжя - квартирі АДРЕСА_1 становить 1/2 частку і входить до спадкової маси, що залишилась після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визначено, що частка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у набутому під час шлюбу з ОСОБА_1 у спільному майні подружжя - транспортному засобі марки Hyndai, модель Sonata, 2011 року випуску, колір - сірий, VIN-код НОМЕР_6 , тип Легковий седан-В становить 1/2 частку і входить до спадкової маси, що залишилась після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/4 частки транспортного засобу марки Hyndai, модель Sonata, 2011 року випуску, колір - сірий, VIN-код НОМЕР_6 , тип Легковий седан-В в сумі 76754,75 грн. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/4 частки транспортного засобу марки Hyndai, модель Sonata, 2005 року випуску, колір - бежевий, VIN - НОМЕР_2 , тип Легковий седан, державний номер НОМЕР_3 в сумі 43323,00 грн в замін права власності на 1/4 частку у праві власності на це же автомобіль. В іншій частині позову відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не застосовано правові висновки, викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року №570/997/19.

Сповіщення сторін та заяви у справі.
Про судове засідання, призначене на 01 лютого 2023 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.
31 січня 2023 року до Одеського апеляційного суду від адвоката Колеснікової Ю.С., яка діє в інтересах  ОСОБА_1 , надійшла заява про відкладення розгляду справи узв`язку із тим, що в Малиновському районному суді м. Одеса 01.02.2023р. о 11:00 призначено розгляд справи, де представником позивача є адвокат Колеснікова Ю.С.
01 лютого 2023 року від адвоката Акуліча О.О., який діє в інтересах ОСОБА_2 , надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача. 
Розглянувши заяву про відкладення розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні з огляду на таке.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Таким чином, поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторін у справі.
Судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, тому підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Повний текст судового рішення виготовлено 13 лютого 2023 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду. 

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що з свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 , виданого повторно Ширяївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 13.07.2017 року вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (том. 1, а.с. 9).
ОСОБА_3 є батьком позивача, що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_8 , виданим повторно Ширяївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 13.07.2017 року та свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_9 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області від 20.04.2004 року (том. 1, а.с. 10-11).
З Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію із зазначенням відомостей про другого з подружжя №00018764484 від 28.09.2017 року вбачається, що ОСОБА_3 є чоловіком відповідача, шлюб не розірвано (том. 1, а.с. 12).
З матеріалів спадкової справи №38/2017 щодо майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка надана ПН ОМНО Яковлєвою О.М. на ухвалу суду про витребування доказів вбачається, що заповіту спадкодавець не залишив. Спадкоємцями за законом першої черги, які прийняли спадщину є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (том 1, а.с. 45-99).
З наявних у матеріалах спадкової справи №38/2017 належним чином завірених копій Договору купівлі-продажу нерухомого майна №18350, зареєстрованого Одеською товарною біржою 10.04.1997 року на 31/100 частку квартири АДРЕСА_1 , договору купівлі-продажу нерухомого майна №18351, зареєстрованого Одеською товарною біржою 10.04.1997 року на 156/1000 часток вказаної квартири, договору купівлі-продажу нерухомого майна №18352, зареєстрованого Одеською товарною біржою 10.04.1997 року на 240/1000 часток вказаної квартири, договору купівлі-продажу нерухомого майна №18353, зареєстрованого Одеською товарною біржою 10.04.1997 року на 294/1000 часток вказаної квартири вбачається, що титульним власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (т. 1 а.с.77-84). Квартира набута 10.04.1997 року під час перебування відповідача в шлюбі з ОСОБА_3 . Судом першої інстанції правильно встановлено, що право власності на вищевказану квартиру зареєстроване КП «БТІ» Одеської міської ради 22.07.1997 року (т. 1 а.с. 13).
З свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_10 від 04.08.2011 року вбачається, що ОСОБА_3 належить транспортний засіб марки Hyndai, модель Sonata, 2005 року випуску, колір – бежевий, VIN - НОМЕР_2 , тип Легковий сєдан, державний номер НОМЕР_3 (т. 1 а.с. 76).
Зі звіту №23/20 про оцінку колісного транспортного засобу автомобіля Hyndai Sonata, реєстраційний номер НОМЕР_3 від 21.04.2020 року середньоринкова вартість КТЗ складає 173292 грн. (т. 1 а.с. 111-121).
З інформації, наданої на запит адвоката Акуліча О.О. ТСЦ 5142 РСЦ МВС в Одеській області 07.03.2020 р. за №5142-4аз (т. 1 а.с. 109) вбачається, що згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів МВС України за ОСОБА_1 було зареєстровано транспортний засіб Hyndai Sonata, VIN - НОМЕР_1 , н.з. НОМЕР_11 , видано свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_12 від 15.02.2012 року, 19.06.2019 року вказаний ТЗ перереєстровано на ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до вказаного договору ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_5 купив вказаний ТЗ за 307019,00 грн. (т. 1 а.с. 110).
Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_3 був членом Автогаражного кооперативу «Шкільний», що підтверджується листом Автогаражного кооперативу «Шкільний» № 17 від 25.10.2017 р., в якому зазначено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 був членом даного кооперативу та володів гаражами-боксами № 1463, № 1464, № НОМЕР_5 , проте вказані гаражі були без згоди позивача переоформлені на ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 14).
З відповіді на адвокатський запит Автогаражного кооперативу «Шкільний» №1 від 15.01.2021 року вбачається, що після смерті члена кооперативу ОСОБА_3 гаражі, які йому належали № 1463, № 1464, № НОМЕР_5 переоформлені на його дружину, ОСОБА_1 . В подальшому гараж № НОМЕР_5 ОСОБА_1 продала ОСОБА_6 (т. 1 175).
Із заяв позивача від 19.09.2017 року (т. 1 а.с. 68) та від 05.03.2020 року (т. 1 а.с. 93) вбачається, що позивач зверталася до ПН ОМНО ОСОБА_7 з заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину на частку квартири та транспортного засобу. З роз`яснення «Щодо порядку видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно» від 19.09.2017 року №355/02-14 (т. 1 а.с. 19) вбачається, що оскільки позивач не має можливості надати правовстановлюючі документи, які посвідчують право власності спадкодавця на квартиру АДРЕСА_1 , їй рекомендовано звернутися до місцевого суду. З роз`яснення «Щодо порядку видачі свідоцтва про право на спадщину на рухоме майно» від 05.03.2020 року №355/02-14 (т. 1 а.с. 20) вбачається, що транспортний засіб був зареєстрований на ім`я дружини спадкодавця, а частка спадкодавця у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб не була визначена, та позивачем не надані документи, що підтверджують право власності спадкодавця на рухоме майно, позивачу рекомендовано звернутися до місцевого суду.
Згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Вищевказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 12.06.2019 року, за наслідком розгляду цивільної справи №336/4527/17 та у постанові від 23.01.2019 року, за наслідком розгляду цивільної справи №761/2180714, які у відповідності до вимог ст.263 ЦПК України судом враховуються при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від «05» квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно із ч. 1 ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна (п.4.15 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року, №296/5 (в редакції наказу №957/5 від 24.03.2017).
Згідно із п. 4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року, №296/5 (в редакції наказу №957/5 від 24.03.2017), за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.
Оскільки позивач не має можливості надати нотаріусу документи, що підтверджують право власності спадкодавця, на майно, що входить до складу спадщини, права позивача мають бути захищені в судовому порядку.
Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.
Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Виходячи з того, що позивач на підставі належних, допустимих та достатніх доказів довела, що квартира була набута її батьками під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а відповідач не спростувала ці обставини та не довела, що квартира набута під час перебування у шлюбі за її особисті кошти, суд першої інстанції правильно вважав за необхідне захистити порушені спадкові права позивача шляхом визнання за позивачем права власності в порядку спадкування на 1/4 частку квартири.
Як роз`яснено в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. (ч. 4 ст. 65 СК України).
Частиною 3 статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. В разі неможливості виділу цього майна в натурі він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Виходячи з положень ст. 183 ЦК України транспортний засіб є неподільною річчю, оскільки він не може бути поділеним без втрати цільового призначення. Тому у зв`язку з тим, що виділення часток автомобіля у володіння кожного зі спадкоємців є неможливим, а також один з автомобілів, частки яких входять до складу спадщини, було відчужено після смерті спадкодавця, визнання права власності на ідеальну частку транспортного засобу не є ефективним способом захисту порушених прав позивача. Натомість, присудження грошової компенсації вартості спадкового майна вирішить спір по суті.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд під час розгляду справи №756/8206/15. Так, у Постанові Верховного Суду від 19.06.2019 року вказано, що оскільки автомобіль, за змістом статті 183 ЦК України є неподільною річчю, виділення його часток у володіння кожного із спадкоємців є неможливим та не вирішить спору щодо цього майна, а також ураховуючи, що ОСОБА_3 відчужила вказаний автомобіль ОСОБА_4 після смерті спадкодавця, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що в даному випадку поділу підлягає вартість такого автомобіля.
Оскільки продаж транспортного засобу здійснено без згоди та врахування інтересів позивача як спадкоємця ОСОБА_3 та у зв`язку з тим, що позивач має право на спадкування 1/4 частки у праві власності на спірний автомобіль з ОСОБА_1 необхідно стягнути грошову компенсацію вартості 1/4 частки відчуженого транспортного засобу, а саме: 307019,00 грн (вартість майна відповідно до договору купівлі продажу) : 4 = 76754,75 грн.
Вартість автомобіля марки Hyndai, модель Sonata, 2005 року випуску, колір – бежевий, VIN - НОМЕР_2 , тип Легковий сєдан, державний номер НОМЕР_3 , який зареєстрований на ім`я ОСОБА_3 визначена суб`єктом оціночної діяльності у розмірі 173292,00 грн. Виходячи з цього, позивач має право на грошову компенсацію вартості частки транспортного засобу у розмірі 43323,00 грн (173292,00 : 4 = 43323,00).
Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно із ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Питання як про достовірність конкретного доказу, так і про достатність їх у сукупності суд вирішує у кожному випадку виходячи з конкретних обставин справи. З іншого боку, принциповим можна вважати положення щодо неможливості доказування на основі припущень.
Достатніми є докази, яких може бути достатньо для встановлення певного факту або усієї сукупності фактів, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторони. Однак це має місце поки існування цього факту не буде заперечене іншими доказами. Тобто такі докази не є безспірними, але якщо протилежна сторона не надасть належні докази для їх спростування, вони є достатніми для ухвалення рішення на користь особи, котра їх подала.
Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Розглянувши справу повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено, суд першої інстанції правильно вважав правомірними заявлені вимоги позову задовольнити.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.
Щодо доводів апеляційної скарги, то судова колегія зазначає таке.
У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у цивільній справі №570/997/19 заявлено позовні вимоги про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності, та визнання права власності на спадкове майно.
Предметом цивільної справи, що переглядається апеляційним судом, є визначення частки померлого у спільній сумісній власності подружжя. Позовні вимоги про визнання права власності за ОСОБА_3 не заявлялись, а тому правова позиція Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі №570/997/19 не є релевантною у даній справі.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 13 лютого 2023 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

       А.І. Дришлюк