Постанова
     Іменем України
Єдиний унікальний номер справи 939/437/22	 	
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/5668/2023	
Головуючий у суді першої інстанції М.М. Герасименко	
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач  	

13 березня 2023  року                                                                                                    місто Київ
                                        Справа №939/437/22
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
 
головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 
 
секретар судового засідання Сіра Ю. М.
 
сторони
 
позивач                                    ОСОБА_1 
відповідач                                ОСОБА_2 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , 
 
на рішення Бородянського районного суду Київської області від 08 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Герасименко М. М., в приміщенні Бородянського районного суду Київської області
 
у с т а н о в и в :
 
У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Немішаївська селищна рада Бучанського району Київської області про визнання права власності на житло за набувальною давністю.
В обґрунтування позову зазначила, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності, виданого 11 січня 1966 року виконкомом Немішаївської селищної Ради депутатів трудящих, частина домоволодіння АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. До її смерті, починаючи з 06 вересня 1997 року позивач та члени її родини проживали разом із ОСОБА_4 за вказаною вище адресою. З 18 лютого 2003 року позивач проживала у вказаному будинку на умовах договору найму житлового приміщення зі строком дії до 18 лютого 2008 року. Рішенням виконкому Немішаївської селищної ради Бородянського району Київської області № 172 від 12 листопада 2002 року позивачка призначена піклувальником ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . Після відкриття спадщини з`ясувалося, що 10 лютого 1995 року ОСОБА_4 склала заповіт на усе своє майно на користь онуки ОСОБА_2 . Останній раз ОСОБА_2 прибула на поховання своєї бабусі 22 лютого 2003 року. У цей же день ОСОБА_2 було видано довіреність на ім`я позивача, за якою останній доручено вести справу по оформленню спадщини після померлої ОСОБА_4 . У подальшому ОСОБА_2 на зв`язок із позивачем не виходила. Раніше ОСОБА_2 заявляла, що на спадщину не претендує. Позивач з 1997 року добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним домоволодінням, утримує його та сплачує платежі за користування комунальними послугами. 
З урахуванням викладеного просила суд визнати за нею право власності на будинок АДРЕСА_2 за набувальною давністю.
Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 08 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Немішаївська селищна рада Бучанського району Київської області про визнання права власності на житло за набувальною давністю відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову за відсутності підстав, передбачених ст. 344 ЦК України. Суд не взяв до уваги, що стороною позивача було підтверджено факт обізнаності із тим, хто є спадкоємцем за заповітом після відкриття спадщини, пов`язаною із смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 . При цьому суд не врахував, що відповідачем з 2003 року та станом на дату подання позову до суду не вчинялися будь -які заходи спрямовані на прийняття спадщини, строк прийняття якої сплив 17.09.2003. З 2003 року власник майна відсутній, ОСОБА_2 не прийняла спадщину після смерті бабусі, а позивач постійно проживає та  користується спірним будинком, сплачує вартість отриманих комунальних послуг. Суд першої інстанції не взяв до уваги  докази на підтвердження відсутності власника спірного майна, факт присутності єдиного спадкоємця померлої на території України 22.03.2003, неподання нею заяви про прийняття спадщини та пропуск строку визначегого законом для прийняття спадщини у строк понад 18 років. Суд не врахував, що фактичні строки користування позивачем спірним майном свідчать про наявність усіх правових підстав для набуття нею права власності за набувальною давністю за умов відсутності власника цього майна.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити з викладених підстав.
Представник третьої особи -  Немішаївської селищної ради Бучанського району Київської області у судове засідання суду апеляційної інстанції явку свого представника не забезпечила, про час та дату розгляду справи Рада повідомлена належним чином, подала до суду заяву, у якій просить розгляд справи проводити без участі її представника, ухвалити у справі рішення у відповідності до вимог чинного законодавства. 
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання суду апеляційної інстанції повторно не з`явилася, про час та дату розгляду справи повідомлялася належним чином. Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від відповідача не надходило.
Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не зявилися у судове засідання, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача та її представника, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.
Так, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.
Так, статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Із матеріалів справи вбачається, що з 06 вересня 1997 року позивач та члени її родини проживали разом із ОСОБА_4 у будинку АДРЕСА_2 . 
З 12 листопада 2002 року над ОСОБА_4 встановлено піклування. Піклувальником ОСОБА_4 призначено ОСОБА_1 згідно витягу із рішення виконкому Немішаївської селищної ради Бородянського району Київської області № 172 (а.с.12). Таким чином, селищній раді було відомо про проживання позивачки в будинку ОСОБА_4 
18 лютого 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір найму житлового приміщення, відповідно до якого ОСОБА_4 передала ОСОБА_1 у користування кімнату у житловому будинку, що знаходиться у АДРЕСА_2 . Кімнату передано у користування строком на п`ять років, а саме з 18 лютого 2003 року по 18 лютого 2008 року (а.с.8).
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після смерті ОСОБА_4 позивач та її сім`я продовжили проживати у спірному будинку.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 15 квітня 2003 року по 18 лютого 2008 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 9-10, 13, 14).
Згідно довідок Немішаївської селищної ради Бучанського району Київської області № 31 від 12 січня 2022 року, № 56 від 18 січня 2022 року, № 114 від 26 січня 2022 року, ОСОБА_1 у період з 15 квітня 2003 року по 18 лютого 2008 року проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . З 06 вересня 1997 року по дату реєстрації та з 2008 року по теперішній час ОСОБА_1 проживала за цією ж адресою без реєстрації (а.с. 13, 14).
Відповідно до довідки Немішаївської селищної ради Бучанського району Київської області № 56 від 18 січня 2022 року та акту обстеження житлово-побутових умов, складеного 24 січня 2022 року депутатом Немішаївської селищної ради Ковалем Б. А., у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживає без реєстрації ОСОБА_1 разом з сім`єю у складі восьми осіб: ОСОБА_5 (чоловік), ОСОБА_6 (донька), ОСОБА_7 (зять), ОСОБА_8 (онук), ОСОБА_9 (донька), ОСОБА_10 (зять), ОСОБА_11 (онука) (а.с. 13, 14 - зворот).
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на будинок АДРЕСА_2 за набувальною давністю, оскільки вона з 06 вересня 1997 року за згодою власника будинку вселилась до будинку, добросовісно, відкрито та безперервно проживає у ньому, а з  20.02.2003 року володіє будинком, що належав померлій ОСОБА_4 на праві власності.
Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 344 ЦК України для задоволення позову, оскільки позивач знала і знає, що вона не є власником спірного будинку, спірний будинок надано їй у користування, відповідачем не було передано позивачці у власність спірний будинок, а видано лише довіреність на ім`я позивача з метою оформлення своїх спадкових справ після смерті ОСОБА_4 , що не може бути підставою для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на спірний будинок.
Проте колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону, є такими, що суперечать встановленим обставинам справи, з огляду на наступне.
Так, відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 зроблено висновок, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого виконкомом Немішаєвської селищної ради Бородянського району Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а.с. 5 - зворот).
Відповідно до свідоцтва про право особистої власності, виданого 11 січня 1966 року виконавчим комітетом Немішаївської селищної Ради депутатів трудящих, частина домоволодіння АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 (а.с. 6). 
Згідно договору дарування, виданого Немішаєвською селищною радою депутатів трудящихся 30.05.1975, ОСОБА_12 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла у дар частину житлового будинку в АДРЕСА_3 , що складається із жилої кімнати 14,6 кв.м, жилої кімнати 9,4 кв.м, кухні 9,0 кв.м. сіні 5,0 кв.м.(а.с. 129-129).
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17 лютого 2022 року, у вказаних Реєстрах відсутні відомості щодо вказаного спірного будинку (а.с. 7).
За життя ОСОБА_4 склала заповіт на ім`я ОСОБА_2 (зі слів позивача це онука померлої), посвідчений Немішаївською селищною радою Бородянського району Київської області 10.02.1995 та зареєстрований в реєстрі за № 59, згідно якого все належне їй майно заповіла ОСОБА_2 (а. с. 11).
22 лютого 2003 року ОСОБА_2 видала доручення на ім`я ОСОБА_1 , яким уповноважила останню вести справу по оформленню спадкової справи ОСОБА_2 на майно, що залишилось після смерті її бабусі ОСОБА_4 . Доручення видане на два роки без права передоручення (а.с.8 - зворот).
ОСОБА_2 спадщину не прийняла, заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк не подавала, що підтверджується відповіддю приватного нотаріуса Бучанського нотаріального округу Київської області Дунаєнко І. А. №7/02-14 від 21.01.2022 (а.с.138).
Умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. 
Субєктом, здатним набути у власність об`єкт нерухомості за набувальною давністю у даних правовідносинах є ОСОБА_1 .
Спірне нерухоме майно житловий будинок АДРЕСА_1 є предметом набуття за набувальною давністю, оскільки має правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю.
Добросовісність заволодіння чужим майном, відкритість та безперервність володіння житловим будинком АДРЕСА_1 ОСОБА_1 підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, згідно яких позивач зі своєю сім`єю безприривно проживає у спірному будинку, користується ним з 06.09.1997, спочатку за згодою власника будинку ОСОБА_4 , а у подальшому та за усною домовленістю із спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , яка не прийняла спадщину, а отже і не стала власником спірного майна.
Таким чином встановленим є, що ОСОБА_1 з 06 вересня 1997 року по дату реєстрації та з 2008 року по теперішній час проживає у будинку АДРЕСА_1 без реєстрації. 
Отже матеріалами справи підтверджується та встановлено судом, що позивач ОСОБА_1 разом зі своєю родиною проживає у спірному будинку понад 24 роки, починаючи з 1997 року безпреревно, відкрито, добросовісно спачує комунальні платежі, здійснила підключення води до будинку, несе витрати по ремонту будинку з метою його збереження.
З наведеного убачається, що ОСОБА_1 , з дати смерті ОСОБА_4   з лютого 2003 року володіє будинком померлого власника, продовжує проживати у належному померлій ОСОБА_4 будинку. ОСОБА_2 спадщину за заповітом не прийняла, її місце проживання невідоме. Як пояснила суду позивач, ОСОБА_2 на час смерті ОСОБА_4 проживала у Російській Федерації, але адреса ОСОБА_2 їй невідома. Оформлення ОСОБА_2 довіреності на ім`я  ОСОБА_1 для оформлення спадщини не свідчить про прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті ОСОБА_4 . 
 23.03.2018  ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області із заявою про прийняття спадщини, проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують факт наявності підстав для закликання її до спадкоємства, факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Суд першої інстанції встановивши, що позивач з 1997 року проживає у спірному будинку та з лютого 2003 року відкрито та безперервно володіє та користується спірним будинком, помилково вважав, що вона знала і знає, що спірний будинок надано їй у користування відповідачем, оскільки остання не прийняла спадщину, а відтак не була власником спадкового майна, а відтак не могла розпоряджатися спірним будинком. Відповідачем було видано лише довіреність на ім`я позивача з метою оформлення своїх спадкових прав після смерті ОСОБА_4 , однак заяву про прийняття спадщини повинна була подати сама спадкоємиця ОСОБА_2 , тільки після цього ОСОБА_1 могла  вирішувати питання щодо належного оформлення такого спадкового майна за довіреністю, наданою їй спадкоємицею. 
За таких обставин, суд першої інстанції, невірно оцінивши всі докази у їх сукупності, неврахувавши принцип справедливості рішення суду, дійшов помилкового  висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Апеляційний суд вважає, що позивачем доведено обставини, передбачені статтею 344 ЦК України, необхідні для набуття нею права власності за набувальною давністю на спірний будинок. Суд не врахував, що позивач є добросовісним набувачем спірного житлового будинку, оскільки вона  з лютого 2003 року відкрито володіє, безперервно користувалася і продовжує користуватися спірним майном, а відповідач у свою чергу не здійснила жодних дій для прийняття спадщини. Суд апеляційної інстанції бере до уваги ті обставини, що відповідач у спірному будинку с моменту вселення до нього позивача (1997 року) не проживала, та не проживає по даний час, спадщину після смерті ОСОБА_4 вона  не прийняла, з 2003 року не цікавилася спадковим майном, із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася. Зазначені обставини, на думку апеляційного суду, є достатніми підставами для набуття позивачкою права власності на спірний будинок за правилами  статті 344 ЦК України. 
Крім того, враховуючи частини першу та третю статті 1277 ЦК України, можна дійти висновку, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку. 
З огляду на викладене за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18 , від 24 червня 2021 року у справі № 219/49/20, від 23 вересня 2021 року у справі № 206/1759/20.
Колегія суддів звертає увагу, що територіальною громадою за місцем відкриття спадщини ОСОБА_4 є Немішаївська селищна рада Бучанського району Київської області, яка залучена до участі у справі у якості третьої особи.
Із наявних у матеріалах справи заяв Немішаївської  селищної ради Бучанського району Київської області вбачається, що спадщина не визнавалася судом відумерлою, із такими вимогами до суду Немішаївська  селищна рада Бучанського району Київської області не зверталася, а навпаки виконавчий комітет Немішаївської селищної ради не заперчує проти позовних вимог, викладених у позовній заяві ОСОБА_1 про визнання права власності на будинок за набувальню давністю. 
Отже, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника. 
Ураховуючи викладене, встановивши фактичні обставини у справі, колегія суддів дійшла висновку про навність підстав для визнання за позивачем права власності на вказаний будинок за набувальною давністю у порядку передбаченому частиною першою статті 344 ЦК України.
Колегія суддів, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом оригіналів доказів у їх сукупності, приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи суд першої інстанції не встановив належним чином при вирішенні справи та дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 довела обставини викладені нею у позовній заяві, а тому суд першої інстанції дійшов помилково висновку відмовивши ОСОБА_1 у задовленні позовних вимог про визнання права власності на будинок за набувальною давністю. Жодних доказів на спростування обставин, встановлених судом апеляційної інстанції відповідачем до суду не подано.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушивши норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, таке рішення суду не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову про визнання за ОСОБА_1 права власності на будиок за набувальною давністю.
Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Суд першої інстанції не установив всіх обставин справи та дійшов помилкових висновків про відсутність підстав передбачених ст. 344 ЦК України для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на спірний будинок з урахування наведеного вище.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову з наведених вище підстав.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити.
Рішення Бородянського районного суду Київської області від 08 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Немішаївська селищна рада Бучанського району Київської області, про визнання права власності на житло за набувальною давністю задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) право власності на будинок АДРЕСА_2 за набувальною давністю.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повна постанова складена 22 березня 2023 року.
 
Судді
                                                                                                     Л. Д.  Поливач
 
                                                                                                     А. М.  Стрижеус
 
                                                                                                     О. І.  Шкоріна