Постанова
Іменем України
 
06 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 341/2087/13
провадження № 61-11395св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - прокурор Галицького району Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Управління соціального захисту населення Галицької районної державної адміністрації в Івано-Франківській області,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 18 лютого            2021 року у складі судді Мергеля М. Р. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 09 червня 2021 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Томин О. О., Горейко М. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У серпні 2013 року прокурор Галицького району Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Управління соціального захисту населення Галицької районної державної адміністрації Івано-Франківської області (далі - УСЗН Галицької РДА) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування шкоди.
Позов обґрунтовано тим, що під час досудового розслідування у межах кримінального провадження установлено, що, працюючи секретарем Дубівецької сільської ради, виконуючи розпорядження Кабінету Міністрів України від 28 липня 2008 року № 10080-р «Про виділення коштів для проведення невідкладних заходів з ліквідації наслідків стихійного лиха-повені, що сталося 23-27 липня 2008 року», ОСОБА_2 в силу неналежного виконання своїх функціональних обов`язків, передбачених статтями 42, 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», не перевірила достовірність зазначених у актах обстеження та дефектних актах площ пошкоджених будівель з площами таких будівель, відображеними в інвентарних справах на будівлі щодо кожного господарства та/або за відсутності таких інвентарних справ - з площами будівель, зазначеними у погосподарських книгах с. Дубівці, узагальнила такі дані щодо площ пошкоджених будівель, склавши відповідні списки, і передала вказані списки голові Дубівецької сільської ради ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді сільського голови с. Дубівці, неналежно виконуючи свої службові обов`язки, передбачені статтями 42, 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пунктами 1, 11, 14, 15 Порядку використання у 2008 році субвенцій з державного бюджету обласним бюджетам Вінницької, Івано-Франківської, Закарпатської, Львівської, Тернопільської та Чернівецької областей, міському бюджету м. Чернівців для ліквідації наслідків стихійного лиха, що сталося 23-27 липня 2008 року, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 серпня 2008 року № 689, не перевірив відомостей у дефектних актах, актах обстеження домогосподарств, затвердив їх власним підписом і печаткою ради, вніс зазначені акти на розгляд сесії сільської ради, сформовані секретарем ОСОБА_2 списки осіб з відображенням відповідних площ пошкоджених будівель не звірив із даними фактичних площ відповідних домогосподарств, які містились в інвентарних справах чи погосподарських книгах, та подав такі списки до УСЗН Галицької РДА для виплати відповідних субвенцій.
Прокурор вважав, що внаслідок вказаних діянь відповідачів потерпілим від стихійного лиха безпідставно виплачено грошову допомогу з розрахунку на  3 580,7 кв. м площ пошкоджених будинків більше, ніж мало місце фактичне пошкодження таких будівель. У результаті потерпілим зайво виплачено                    3 062 832,00 грн, чим державним інтересам завдано значних матеріальних збитків.
Позивач стверджував, що розрахунок відповідних площ працівники КРВ                             у Галицькому районі правомірно й обґрунтовано здійснювали, виходячи із загальної житлової площі будівель згідно з даними технічних паспортів, а не виходячи із зовнішніх обмірів житлових будинків. Водночас, навіть у випадку здійснення відповідних розрахунків, виходячи із зовнішніх обмірів житлових будинків на підставі даних технічних паспортів цих будівель, отримані дані все ж будуть меншими, ніж дані, які відображені в актах обстеження, дефектних актах і відповідних списках, поданих до УСЗН Галицької РДА.
Прокурор вважав, що вину відповідачів щодо зайвої виплати постраждалим коштів на зазначену суму встановлено постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 29 грудня 2011 року, якою ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію» від 12 грудня 2008 року, та постановою Галицького районного суду              від 10 липня 2013 року, якою ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію»              від 12 грудня 2008 року.
Посилаючись на вказані обставини, прокурор просив стягнути солідарно                         з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь держави в особі УСЗН Галицької РДА заподіяну шкоду в розмірі 3 062 832,00 грн.
Суди неодноразово розглядали цю справу.
Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04 серпня 2014 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2         на користь держави в особі УСЗН Галицької РДА заподіяну шкоду в розмірі 3 062 832,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 в порядку розподілу судових витрат 1 720,50 грн судового збору. Стягнуто з ОСОБА_2 в порядку розподілу судових витрат 1 720,50 грн судового збору.
Задовольняючи позов прокурора, суд першої інстанції, керуючись статтями 1166, 1174 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), виходив із того, що відповідачі як посадові особи органів місцевого самоврядування своїми солідарними та спільними неправомірними діями, які виразилися у складанні та підписанні списків громадян про надання допомоги для ліквідації наслідків стихійного лиха, з перевищенням на 3 580,70 кв. м площі пошкоджених житлових будинків 204 мешканців с. Дубівці , завдали державі шкоди у розмірі                 3 062 832,00 грн, які були виплачені мешканцям села з державного бюджету.
Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04 серпня 2014 року змінено в частині розміру стягнення матеріальних збитків із 3 062 832,00 грн на 614 380,00 грн. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції виходив із того, що розрахунок спричинених збитків саме на суму 3 062 832,00 грн прокурор до позовної заяви не долучив, позов пред`явлено на таку суму з посиланням на єдиний доказ - акт контрольно-ревізійного відділу в Галицькому районі позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності управління праці та соціального захисту населення Галицької районної державної адміністрації Івано-Франківської області за період з 01 серпня 2008 року до 01 січня 2009 року, з долученим розрахунком до нього на суму 634 380,00 грн. На думку апеляційного суду, правильним є спосіб визначення збитків шляхом обчислення різниці між проведеними зовнішніми обмірами 194-х житлових будинків та їх площами, зазначеними у дефектних актах, які теж вносилися по зовнішніх обмірах, та згідно з якими проведено виплату матеріальної допомоги 194-м потерпілим, оскільки такі збитки є реальними. Контрольно-ревізійним відділом виявлено завищення площ у дефектних актах по 194-х будинках в цілому на 725,8 кв. м, що призвело до зайвого нарахування та виплати потерпілим коштів на суму 634 380,00 грн. Оскільки інших доказів прокурор та позивач на обґрунтування заявленого цивільного позову не надав,              а представник відповідачів на спростування такого теж не надав жодного доказу та не заявив клопотань про призначення будівельно-технічної чи бухгалтерської експертизи, право на яку йому було роз`яснено, тому апеляційний суд дійшов висновку, що позов необхідно вважати доведеним на суму 634 380,00 грн, яку                   з відповідачів стягнув солідарно на користь позивача, що стало підставою для зміни рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 квітня 2015 року касаційні скарги ОСОБА_2 ,               ОСОБА_1 , першого заступника прокурора Івано-Франківської області задоволено частково, рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області               від 12 грудня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ зазначив, що акт контрольно-ревізійного відділу, на який посилався апеляційний суд, не був предметом дослідження в суді першої інстанції. Вперше цей акт як письмовий доказ у справі згадується апеляційним судом, проте, здійснюючи посилання на новий доказ, апеляційний суд не вказав на наявність поважних причин, які зумовили неможливість подання та дослідження такого доказу під час розгляду справи судом першої інстанції, тому він не може бути визнаний належним, а рішення апеляційного суду ґрунтується на припущеннях. Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що в цьому акті є розбіжності щодо розміру збитків, спричинених державі внаслідок зайвого нарахування та виплати потерпілим відповідної допомоги: у пункті 4 зазначено 2 860 220,00 грн, у пункті 5 - 634 380,00 грн. Також апеляційний суд на обґрунтування свого висновку про непоодинокі випадки здійснення місцевими громадянами добудов до своїх будівель, тобто збільшення їх площ, без погодження з відповідними органами влади (збільшені площі насправді існують, проте не внесені у технічні паспорти на будівлі та не відображені у погосподарській книзі), не навів жодних доказів, ніякі письмові матеріали із цього питання безпосередньо у судовому засіданні не досліджувались та не перевірялись.
Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 травня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 відхилено, рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04 серпня 2014 року залишено без змін.
Апеляційний суд зазначив, що завдана кримінально караними діями відповідачів шкода позивачу стала наслідком їх спільних дій, що підтверджується змістом постанов Галицького районного суду про звільнення від кримінальної відповідальності за амністією, тому, виходячи із неподільності результату їх шкідливих діянь та необхідністю створення умов для відновлення порушених прав держави, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про задоволення позову шляхом покладення на відповідачів солідарної відповідальності. Розрахунок спричинених збитків на суму 3 062 832,00 грн обґрунтований в постанові Галицького районного суду від 10 липня 2013 року та підтверджений актом контрольно-ревізійного відділу в Галицькому районі позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності управління праці та соціального захисту населення Галицької районної державної адміністрації Івано-Франківської області за період з 01 серпня 2008 року до 01 січня 2009 року на суму 2 860 200,00 грн за 3 342,1 кв. м різниці між загальною площею та площею, вказаною у списках для відшкодування 187 жителям села. Головним розпорядником районного бюджету, до якого було направлено субвенцію з державного бюджету та який забезпечував проведення видатків по Галицькому району Івано-Франківської області, було УСЗН Галицької РДА, отже, вимоги є обґрунтованими у повному обсязі.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 вересня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєдналася ОСОБА_2 , задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 травня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ зазначив, що апеляційний суд не виконав попередні вказівки суду касаційної інстанції при направленні справи на новий розгляд; не звернув уваги на те, що суд першої інстанції при задоволенні позову прокурора одночасно керувався як статтею 1166 ЦК України, так і статтею 1174 ЦК України, які по-різному визначають суб`єктний склад відповідальних за шкоду осіб та підстави відповідальності; посилання апеляційного суду як на безспірний факт на те, що постановами про закриття кримінальної справи стосовно відповідачів доведено розмір шкоди державі, є передчасним.
Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено, рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04 серпня 2014 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Апеляційний суд дійшов висновку, що прокурор обрав неналежний спосіб захисту порушеного права. Прокурор як на підставу позову посилався на статтю 1166 ЦК України, яка є загальною нормою, і в цьому випадку не підлягає застосуванню, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 завдали шкоди державі як службові особи органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, тому така шкода повинна відшкодовуватись органом місцевого самоврядування на підставі спеціальної норми закону - статті 1174 ЦК України. У разі пред`явлення позову на підставі статті 1174 ЦК України відповідачем повинен виступати орган місцевого самоврядування (у цьому випадку - Дубівецька сільська рада), який               у цій справі залучений не був. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повинні брати участь               у розгляді справи як треті особи на стороні відповідача. Тільки після цього орган місцевого самоврядування (у цьому випадку - Дубівецька сільська рада) отримає право зворотної вимоги до відповідачів у справі на підставі частини четвертої статті 1191 ЦК України. З огляду на це, суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, неправильно відхилив доводи відповідачів із посиланням на статтю 1174 ЦК України про те, що вони є неналежними відповідачами, оскільки такі доводи є обґрунтованими.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 червня 2016 року касаційну скаргу першого заступника прокурора Івано-Франківської області задоволено частково, рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04 серпня 2014 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, вказав, що апеляційний суд залишив поза увагою те, що відшкодування шкоди, завданої злочином, покладено на винну особу. Норма статті 1174 ЦК України передбачає відшкодування шкоди, завдану фізичній або юридичній особі незаконними діями посадової або службової особи органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, органом місцевого самоврядування - незалежно від вини цієї особи, а у спірних правовідносинах шкоду завдано державі особами, вина яких доведена під час розгляду кримінальної справи. Також апеляційний суд залишив поза увагою положення пункту 8 частини другої статті 16 ЦК України, де серед іншого, способом захисту цивільних прав та інтересів зазначено відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ дійшов висновку, що не може залишатись в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що в постанові Галицького районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2013 року про звільнення відповідача ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності на підставі пункту «в» статті                      1 Закону України «Про амністію» від 12 грудня 2008 року розмір шкоди зазначено           в сумі 3 062 832,00 грн, разом з тим в акті контрольно-ревізійного відділу                           у Галицькому районі, на який суд першої інстанції також здійснив посилання                       в судовому рішенні, розмір шкоди указано в сумі 2 860 220,00 грн, тобто мають місце суттєві розбіжності. Суд першої інстанції цих суперечностей не усунув і не вказав, чому перевага надана постанові суду, яка є таким самим письмовим доказом у справі, як і наведений вище акт. Крім того, суд першої інстанції, відповідно до журналу судового засідання від 12 листопада 2013 року, залучив до участі у справі як третіх осіб Дубовецьку сільську раду та мешканців с. Дубівці, які отримали кошти, проте, як вбачається з матеріалів справи, вказані особи участі               у справі не приймали, їх думка щодо позовних вимог не перевірялась.
Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із положень статті 1166 ЦК України, зокрема, суд зазначив, що відповідальність за заподіяння шкоди настає за умов наявності такої шкоди; протиправної поведінки відповідача; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою; вини особи, яка заподіяла шкоду. Постанови про закриття кримінальних справ від 29 грудня 2011 року та           від 10 липня 2013 року не є обов`язковими для суду у цій справі та не доводять наявності вини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зайвій виплаті громадянам 3 062 832,00 грн, оскільки за змістом частини четвертої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) (у редакції, чинній на час ухвалення судом постанов про закриття кримінальних справ стосовно відповідачів) для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, обов`язковими є лише вирок щодо цієї особи у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Так само відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України (у чинній редакції) ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що на спірні правовідносини не поширюються норми ЦПК України щодо преюдиції в частині встановлення вини відповідачів, а обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх позовних вимог, підлягають доведенню в загальному порядку. В той же час суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до положень статті 89 ЦПК України. Окрім того, прокурор належними і допустимими доказами не довів нанесення державі шкоди у розмірі                3 062 832,00 грн.
Суд першої інстанції дійшов висновку про можливість розгляду цього спору без участі третіх осіб, окремо зазначивши таке. Протокольною ухвалою суду                        від 12 листопада 2013 року до участі у справі залучалися третіми особами без самостійних вимог на предмет спору мешканці с. Дубівці, які отримали виплати допомоги для ліквідації наслідків стихійного лиха, члени створених Дубівецькою сільрадою комісій, якими проводились обміри пошкоджених будівель та складались акти обмірів та дефектні акти, а також залучалась Дубівецька сільська рада. Після цього на адресу вказаних осіб надсилались повідомлення з роз`ясненням їхнього права заявити про свою участь у справі. Від указаних третіх осіб не надійшло повідомлення про згоду на участь у справі, а тому справа багаторазово у судах різних інстанцій розглядалася без таких осіб.Під час розгляду цієї справи суд першої інстанції поставив на обговорення питання щодо доцільності та необхідності залучення і виклику в судове засідання третіх осіб - громадян, членів комісій та відповідної ради, прокурор та відповідачі висловили думки щодо відсутності потреби у залученні до справи та виклику вказаних осіб. Справа багато разів розглядалась судами різних інстанцій із 2013 року. Таким чином, зважаючи на те, що залучені як треті особи повідомлення про згоду на участь у справі до суду не подали, їм точно відомо про розгляд спору у цій справі, власними правами не скористалися; суд як безсторонній учасник спору не повинен проти волі осіб залучати їх до участі у справі, якщо вони самі не бажають цього; беручи до уваги позицію відповідачів стосовно питання залучення третіми особами відповідних громадян і сільської ради, до яких у них потенційно можуть виникнути позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність доцільності та необхідності залучати третіми особами 204 мешканців села та сільську раду з викликом їх у судове засідання.
Також, з огляду на приписи частини третьої статті 53 ЦПК України, суд першої інстанції вважав, що рішення у цій справі навіть потенційно не може вплинути на права та обов`язки сільської ради, мешканців села, тобто породити нові права чи обов`язки безпосередньо вказаних осіб. Окрім зазначеного, суд першої інстанції врахував тривалий період часу, протягом якого розглядається справа, безрезультатно вжиті заходи попередніми складами суду першої інстанції щодо залучення до справи третіх осіб, тягар правової невизначеності для сторін у справі, об`єктивно необхідний час та ресурси, які потрібно затратити для повідомлення 204 мешканців села та їх виклику до суду у випадку залучення як третіми особами, зважаючи на ситуацію з епідемією коронавірусу та неможливістю розгляду справи з такою кількістю учасників тощо.
Оскаржуваною постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 09 червня 2021 року апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури залишено без задоволення, рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2021 року - без змін.
Суд апеляційної інстанції послався на те, що у процесі встановлення обсягу і площ майна жителів с. Дубівці, пошкодженого внаслідок стихійного лиха 2008 року, брали участь не лише голова та секретар сільської ради, докази щодо безпосередньо вини відповідачів у спричиненні шкоди в заявленому розмірі відсутні, та вказав, що суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував фактичні обставини справи, дав їм правильну правову оцінку, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційний суд окремо звернув увагу на те, що суд першої інстанції, посилаючись на частину шосту статті 82 ЦПК України, помилково вказав на юридичні наслідки застосування постанови про закриття кримінального провадження у зв`язку з існуванням такого поняття як ухвала про закриття кримінального провадження, проте зазначена обставина, на думку апеляційного суду, в цілому не впливає на законність ухваленого рішення та висновків за ним.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У липні 2021 року заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури звернувся засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 09 червня             2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, а також повідомити про час та місце розгляду справи Офіс Генерального прокурора та Івано-Франківську обласну прокуратуру.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 572/2088/17 (провадження                            № 61-12842св18), від 03 липня 2020 року у справі № 311/4070/18 (провадження № 61-18516св19), від 01 вересня 2020 року у справі № 700/460/17 (провадження № 61-46786св18), від 23 вересня 2020 року у справі № 402/1497/19 (провадження № 61-7958св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 263/4331/18 (провадження № 61-8286св20), від 24 лютого 2021 року у справі № 182/4418/14-ц (провадження № 61-8185св19), від 05 квітня 2021 року у справі № 554/3327/18 (провадження № 61-2690св20), від 04 червня 2021 року у справі № 753/21343/14-ц (провадження № 61-10976св20) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
У своїй касаційній скарзі заявник також зазначає, що нереабілітуючі підстави означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, проте через певні обставини кримінальне провадження щодо цієї особи виключається, проте шкода, завдана особою, підлягає відшкодуванню. Закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого Кримінальним кодексом України (далі - КК України), та за наявності визначених правових підстав, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 44 КК України, а також на підставі закону України про амністію чи акта помилування. Застосування інституту звільнення від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про амністію» можливо лише щодо осіб, які вчинили злочин. Судом встановлена вина відповідачів у інкримінованих їм злочинах, доведено факти вчинення кримінально-караних діянь, передбачених частиною другою статті 367 КК України, внаслідок яких інтересам держави заподіяно матеріальну шкоду. Лише за наявності обов`язкових елементів злочину, у тому числі матеріальних збитків, та причинно-наслідкового зв`язку між збитками та протиправною поведінкою відповідачів виникають підстави для застосування до них інституту звільнення від кримінальної відповідальності, у тому числі внаслідок акта амністії. Постановами Галицького районного суду Івано-Франківської області від 29 грудня 2011 року та 10 липня 2013 року встановлено факт вчинення відповідачами злочину, передбаченого статтею 367 КК України, а отже, додаткового доведення вказані обставини не потребують. У цих постановах відображено висновок суду про винуватість відповідачів.
 
Апеляційний суд всупереч положенням частини третьої статті 3 ЦПК України щодо того, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи, помилково застосував до процесуальних правовідносин, виниклих під час розгляду справи, положення частини четвертої статті 61 ЦПК України, який діяв до 15 грудня 2017 року. Апеляційний суд дійшов безпідставного висновку про те, що на спірні правовідносини не поширюються норми ЦПК України щодо преюдиції                в частині встановлення вини відповідачів та необхідності доведення вини відповідачів у загальному порядку.
 
Заявник звертає увагу на те, що незрозумілим є посилання суду першої інстанції,              з яким погодився апеляційний суд, на те, що, заявляючи клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінальних справ                   у 2011 та 2013 роках, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали «законні очікування» щодо відсутності обов`язковості для суду, який буде розглядати справу про цивільно-правові наслідки їхніх дій, постанов про закриття кримінальних справ та встановлених у них обставин. Вказані висновки суду жодним чином не підтверджуються матеріалами цивільної справи, а тому суперечать положенням статті 81 ЦПК України в частині недопустимості доказування, що ґрунтується на припущеннях.
 
На переконання заявника, не відповідає фактичним обставинам справи висновок суду щодо відсутності у чинному законодавстві будь-яких норм, які б надавали преюдиційного характеру постанові про звільнення від кримінальної відповідальності. Незважаючи на різницю найменувань, суть і постанови в порядку статті 248 Кримінально-процесуального кодексу України (далі - КПК України)              1960 року, і ухвали в порядку статті 288 чинного КПК України, є однією і тією ж самою: рішення компетентного суду про звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі амністії не є реабілітуючою обставиною та можливе лише при доведеності вини та, відповідно, встановлення факту злочину.
 
Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У цьому випадку підставами позовних вимог є саме правові наслідки злочинних дій відповідачів, внаслідок яких із державного бюджету фізичним особам безпідставно виплачені грошові кошти в сумі 3 062 832,00 грн.
 
Посилання судів про відсутність обґрунтованих підстав стверджувати про вчинення відповідачами протиправних дій у формі службової недбалості є спробою під час розгляду цивільної справи переглянути висновки суду у кримінальній справі, зроблені та реалізовані судом у постановах про звільнення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності на підставі акта про амністію. Водночас ні чинним ЦПК України, ні будь-яким іншим нормативно-правовим актом такі повноваження до компетенції суду, що розглядає цивільну справу, не віднесені.
 
Окрім цього, заявник наполягає, що матеріали справи містять достатні та належні докази заподіяння відповідачами збитків саме на суму 3 062 832,00 грн,                                а протилежні висновки судів є хибними.
 
У серпні 2021 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_1 та              ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надійшов відзив на касаційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури, в якому відповідачі, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просять відмовити заявнику в задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, оскільки вони є законними.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 липня 2021 року касаційна скарга заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури передана на розгляд судді-доповідачу Черняк Ю. В.
Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 341/2087/13 із Галицького районного суду Івано-Франківської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У липні 2021 року матеріали справи № 341/2087/13 надійшли до Верховного Суду.
Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року № 70/0/226-23 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку з перебуванням судді Черняк Ю. В. у відпустці, пов`язаною з вагітністю та пологами.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 19 січня 2023 року касаційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури та матеріали справи № 341/2087/13 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення,                      а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду -             без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди попередніх інстанційвстановили, що на час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 перебував на посаді сільського голови с. Дубівці Галицького району Івано-Франківської області, а ОСОБА_2 працювала секретарем Дубівецької сільської ради.
 
Внаслідок стихійного лиха, що сталося 23-27 липня 2008 року, пошкоджено будівлі мешканців с. Дубівці Галицького району Івано-Франківської області.
 
На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 02 серпня 2008 року № 689, якою затверджено Порядок використання у 2008 році субвенцій з державного бюджету обласним бюджетам Вінницької, Івано-Франківської, Закарпатської, Львівської, Тернопільської та Чернівецької областей, міському бюджету м. Чернівців для ліквідації наслідків стихійного лиха, що сталося 23-27 липня             2008 року, та постанови Кабінету Міністрів України від 30 липня 2008 року № 688, якою затверджено Порядок обстеження майна, пошкодженого унаслідок стихійного лиха, що сталося 23-27 липня 2008 року, рішеннями Дубівецької сільської ради Галицького району Івано-Франківської області від 30 липня                 2008 року та від 24 серпня 2008 року сформовано комісії з обстеження житлових будинків та земельних ділянок після стихійного лиха.
 
Зазначеними комісіями протягом серпня-грудня 2008 року проводились обстеження будинків та господарських споруд мешканців с. Дубівці та складались відповідні акти обстежень та дефектні акти.
 
ОСОБА_2 як секретар Дубівецької сільської ради протягом серпня-грудня            2008 року склала списки громадян про надання допомоги для ліквідації наслідків стихійного лиха.
 
ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді сільського голови с. Дубівці, засвідчив їх та подав до Управління праці та соціального захисту населення Галицької районної державної адміністрації для виплати грошової допомоги.
 
У межах кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проведено перевірки, результати яких викладені в актах ревізій КРВ у Галицькому районі від 08 грудня 2010 року № 330-21/19 та від 20 червня 2011 року № 330-21/8.
 
Сторони у засіданні суду першої інстанції погодились з тим, що вказаними перевірками установлено, що різниця між даними технічних паспортів інвентаризаційних справ на житлові будинки (загальна житлова площа будинку) та площами, зазначеними в остаточних списках до відшкодування, загалом становить 3 580,70 кв. м.
 
Постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 29 грудня 2011 року ОСОБА_1 , який звинувачувався у вчиненні ним як службовою особою службової недбалості, яка проявилася у неналежному виконанні ним своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди державним інтересам (без зазначення розміру такої шкоди), звільнено від кримінальної відповідальності за частиною другою статті 367 КК України на підставі пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію» від 12 грудня 2008 року.
 
Постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2013 року ОСОБА_2 , яка звинувачувалася у тому, що вона як службова особа вчинила службову недбалість і неналежно виконувала свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, що завдало тяжких наслідків інтересам держави, а саме завдало значної шкоди на суму 3 062 832,00 грн, звільнено від кримінальної відповідальності за частиною другою статті 367 КК України на підставі пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію» від 12 грудня 2008 року.
 
Цивільний позов, заявлений у кримінальній справі, залишено без розгляду.
 
Згідно з актом позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності управління праці та соціального захисту Галицької районної державної адміністрації Івано-Франківської області за період з 01 серпня 2008 року до                  01 січня 2009 року, складеним КРВ в Галицькому районі 20 червня 2011 року, рішенням сесії Дубівецької сільської ради від 30 липня 2008 року № 48 сформовано три комісії з обстеження майна жителів с. Дубівці, пошкодженого внаслідок стихійного лиха 23-27 липня 2008 року. До складу кожної з комісій увійшли по                 5 чоловік. Крім того, до складу комісій було включено представників Галицької районної державної адміністрації Івано-Франківської області (всього 12 чоловік).
 
В акті контрольно-ревізійного відділу в Галицькому районі від 20 червня 2011 року № 330-21/8 розмір збитку вказано в сумі 2 860 220,00 грн. Таку ж суму підтверджено листом Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області від 16 січня 2015 року за № 09-04-17-17/233.
 
Відповідно до змісту акта перевірки від 20 червня 2011 року № 330-21/8 і додатка-розрахунку до нього на суму 2 860 220,00 грн, додатку-розрахунку на суму 202 810,00 грн установлено, що вказану суму збитків (нанесеної шкоди) працівники КРВ у Галицькому районі нарахували, виходячи із даних загальної житлової площі будинків, зазначених у технічних паспортах, які містилися в інвентаризаційних справах Івано-Франківського ОБТІ.
 
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року витребувано в Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області належним чином засвідчені копії акта ревізії КРВ у Галицькому районі               від 08 грудня 2010 року № 330-21/19 та акта ревізії КРВ у Галицькому районі                 від 20 червня 2011 року № 330-21/8 з додатками.
 
Згідно з відповіддю від 13 травня 2021 року № 130913-15/1543-2021 Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області не може надати витребувані ухвалою суду документи, оскільки акти, строк зберігання яких становив 5 років, знищені як такі, що не мають науково-історичної цінності та втратили практичне значення.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
 
Отже, цивільно-правова деліктна відповідальність - це забезпечений державним примусом обов`язок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду.
 
Аналіз положень статті 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди.
 
Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
 
Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.
 
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.
 
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).
 
Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.
 
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
 
Тобто цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Отже, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому особа, яка заявляє вимоги щодо відшкодування майнової шкоди доводить лише факти заподіяння такої шкоди.
 
Особи, які спільно заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.
 
Для настання солідарної відповідальності при заподіянні шкоди злочином, вчиненим двома або кількома особами, необхідно встановити, що діяння заподіювачів шкоди були об`єднані спільним злочинним наміром, а заподіяна ними шкода стала наслідком їхніх спільних дій.
 
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про амністію» амністія не звільняє від обов`язку відшкодувати заподіяну злочином шкоду, покладеного на винну особу вироком або рішенням суду.
 
Тобто звільнення відповідача від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про амністію» не є реабілітуючою обставиною і не звільняє від обов`язку відшкодувати заподіяну позивачу шкоду в повному обсязі.
 
Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог прокурора, оскільки у діях відповідачів відсутні обов`язкові елементи, необхідні для настання відповідальності за завдану майнову шкоду згідно зі статтею 1166 ЦК України, на яку посилався позивач.
 
Суд у цій справі не заперечує фактів, встановлених слідством щодо дій ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , проте докази щодо безпосередньо їх вини в спричиненні шкоди             у заявленому розмірі відсутні. Лише наявність факту заподіяння шкоди та протиправність поведінки відповідачів не є вичерпними та достатніми складовими для настання відповідальності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Апеляційний суд правильно зазначив, що не є достатніми і переконливими доводи прокуратури щодо того, що шкода завдана державі безпосередньо і виключно внаслідок винних дій (бездіяльності) відповідачів.
 
Тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність обов`язкових складових, необхідних для настання відповідальності відповідачів за завдану державі майнову шкоду.
 
Доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до незгоди із ухваленими судовими рішеннями про відмову в задоволенні позовних вимог.
 
Доводи касаційної скарги про те, що постановами Галицького районного суду Івано-Франківської області від 29 грудня 2011 року та 10 липня 2013 року встановлено факт вчинення відповідачами злочину, передбаченого статтею 367 КК України, а отже, додаткового доведення вказані обставини не потребують, суди помилково застосували до процесуальних правовідносин, виниклих під час розгляду справи, положення частини четвертої статті 61 ЦПК України, який діяв до 15 грудня 2017 року, відхиляються, зважаючи на таке.
 
Позов у справі поданий у серпні 2013 року, коли діяв ЦПК України в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України 2004 року), згідно з частиною четвертою статті 61 якого вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Частина шоста статті 82 чинної редакції ЦПК України, яка діяла на дату ухвалення судами оскаржуваних рішень, встановлює, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
 
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ            в ухвалі від 16 вересня 2015 року у цій справі, скасовуючи ухвалу апеляційного суду від 20 травня 2015 року та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначив, що «крім того, пославшись на те, що вина відповідачів доведена преюдиційними постановами суду, якими ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із застосуванням акту про амністію, апеляційний суд не звернув уваги на те, що в силу ч. 4 ст. 61 ЦПК України такими судовими рішеннями могли бути лише вирок суду або постанова у справі про адміністративне правопорушення. Інші прийняті в рамках кримінальної справи постанови (як у даній справі - постанови про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з амністією) оцінюються судом згідно з положеннями ст. 212 ЦПК України, тобто у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами (п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»). Отже, апеляційному суду слід визначити вину відповідачів у завданні шкоди відповідно до норм матеріального та процесуального права та інші складові цивільно-правової відповідальності».
 
Тобто на етапі розгляду справи до прийняття судами попередніх інстанцій оскаржуваних рішень суд касаційної інстанції вказував на те, що в силу частини четвертої статті 61 ЦПК України 2004 року відповідними судовими рішеннями могли бути лише вирок суду або постанова у справі про адміністративне правопорушення, проте не постанови про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з амністією, а вина відповідачів у завданні шкоди мала досліджуватися на загальних підставах.
 
У свою чергу, з огляду на положення частини шостої статті 82 ЦПК України на час прийняття судами оскаржуваних рішень, постанови про закриття кримінальних справ та звільнення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності були обов`язковими для судів, як таких, що розглядали справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
 
Суди попередніх інстанцій по суті не заперечували проти встановлених слідством фактів щодо дій ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в межах відповідних кримінальних справ, проте дослідили, з огляду на наявність постанов Галицького районного суду Івано-Франківської області від 29 грудня 2011 року та 10 липня 2013 року, чи мали місце відповідні дії секретаря сільської ради  ОСОБА_2 та голови сільської ради ОСОБА_1 щодо заявленої прокурором шкоди, завданої державі, та чи вчинені вони лише та виключно цими особами, дійшовши обґрунтовано негативного висновку. Прокурор не довів належними і допустимими доказами нанесення відповідачами державі шкоди у розмірі 3 062 832,00 грн.
 
Окрім цього, саме постанова про закриття кримінальної справи та звільнення від кримінальної відповідальності в порядку амністії відсутня в переліку судових рішень, зазначених у частині шостій статі 82 ЦПК України, що додатково свідчить про те, що на дату розгляду справи судами постанови Галицького районного суду Івано-Франківської області від 29 грудня 2011 року та 10 липня 2013 року про звільнення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності на підставі акта про амністію повинні були розглядатися у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами.
 
Посилання суду першої інстанції на статтю 61 ЦПК України 2004 року мало місце в контексті надання правової оцінки аргументам сторін, з посиланням на те, що це редакція ЦПК України, чинна на час ухвалення судом постанов про закриття кримінальних справ стосовно відповідачів, а апеляційний суд слушно зауважив, що постанови, на які посилався прокурор, можуть підтверджувати лише певні факти з точки зору чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому Верховний Суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень із цього приводу.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що суди фактично переглянули висновки суду у кримінальній справі, зроблені та реалізовані судом у постановах про звільнення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності на підставі акта про амністію, не приймаються, оскільки суди мали установити наявність підстав для покладення на відповідачів відповідальності за завдану майнову шкоду, а такий аналіз неможливий без дослідження обставин притягнення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності.
 
Інші наведені у касаційній скарзі аргументи, зокрема щодо доведеності спричинення відповідачами шкоди саме на суму 3 062 832,00 грн, зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів саме в тому контексті, який, на думку позивача, підтверджує обґрунтованість заявлених ним позовних вимог, тому такі аргументи відхиляються.
 
Посилання на загальні висновки у постановах Верховного Суду від 27 червня              2018 року у справі № 572/2088/17 (провадження № 61-12842св18), від 03 липня 2020 року у справі № 311/4070/18 (провадження № 61-18516св19), від 01 вересня 2020 року у справі № 700/460/17 (провадження № 61-46786св18), від 23 вересня 2020 року у справі № 402/1497/19 (провадження № 61-7958св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 263/4331/18 (провадження № 61-8286св20), від 24 лютого 2021 року у справі № 182/4418/14-ц (провадження № 61-8185св19), від 05 квітня 2021 року у справі № 554/3327/18 (провадження № 61-2690св20), від 04 червня 2021 року у справі № 753/21343/14-ц (провадження № 61-10976св20), щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального чи порушено норми процесуального права при постановлені оскаржуваної постанови, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.
 
Верховний Суд послідовно наголошує, що на предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, закріплена у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20).
 
Отже, доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями про відмову                  в задоволенні позовних вимог.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
 
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення,                        а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Щодо клопотання заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури про повідомлення
 
У своїй касаційній скарзі заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури просив повідомити про час та місце розгляду справи Офіс Генерального прокурора та Івано-Франківську обласну прокуратуру.
 
Підстави для задоволення такого клопотання відсутні, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Абзац другий частини першої статті 402 ЦПК України визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
 
Відповідно до частин першої, другої третьої та п`ятої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. У попередньому судовому засіданні суддя-доповідач доповідає колегії суддів про проведення підготовчої дії та обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.
 
Разом із тим, як зазначено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
З огляду на відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, та того, що жоден із суддів Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду не дійшов висновку про призначення справи до судового розгляду, вказане клопотання не підлягає задоволенню.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Відмовити у задоволенні клопотання заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури про повідомлення сторін про час та місце розгляду справи.
 
Касаційну скаргузаступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури залишити без задоволення.
 
Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 18 лютого            2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 09 червня             2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | І. Ю. Гулейков
| С. О. Погрібний
| О. В. Ступак