ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року	Львів	Справа № 380/9573/22 пров. № А/857/16616/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді                                                      Хобор Р.Б.,
суддів                                                                           Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2022 року, ухвалене суддею Грень Н.М. у м. Львові у справі № 380/9573/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання дій протиправними та скасування вимоги про сплату боргу 

                                                           В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача у якому просить суд: 
- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Львівській області № Ф-3955-51 від 09.02.2021 року про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37788,74 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2022 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною та скасовано прийняту Головним управлінням ДПС у Львівській області вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3955-51 від 09.02.2021 року - в частині недоїмки по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 15 839,78 грн.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області на користь ОСОБА_1 992 грн. судового збору.
Приймаючи це рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не врахував те, що ЄСВ за позивача з травня 2019 року по грудень 2020 року сплачував роботодавець позивача, як за найманого працівника. А тому, сплата ЄСВ позивачем, як фізичною особою-підприємцем, за ці періоди призведе до подвійної сплати ЄСВ, що не відповідає цілям єдиного внеску. Крім того, суд встановив те, що з 2017 року по квітень 2019 року позивач ЄСВ не платив, а тому відповідач правомірно нарахував позивачу ЄСВ за цей період.
Не погодившись із рішенням суду, в частині скасування вимоги про сплату позивачем ЄСВ за період з травня 2019 року по грудень 2020 року,  його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції, в частині задоволених позовних вимог, скасувати та відмовити в задоволенні позову повністю.
У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що позивач, як фізична особа-підприємець, має сплачувати ЄСВ окремо від внесків, які сплачує за нього роботодавець.
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що позивач зареєстрований як фізична особа – підприємець з 05.12.2006 року по теперішній час.
За період з 2017 року по 2020 рік відповідач нарахував позивачу заборгованість із ЄСВ, яка виникла через несплату цього платежу позивачем, як фізичною особою-підприємцем, в сумі 37788,74 грн.
02.02.2021 року відповідач сформував вимогу про необхідність сплати боргу (недоїмки) з ЄСВ № Ф-3955-51, відповідно до якої, за позивачем, станом на 31.01.2021 року, рахується заборгованість зі сплати недоїмки із єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37788,74 грн. 
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно – правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого. 
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі – Закон № 2464-VI), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб - підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю "працівник" - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року), єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
У той же час, відносини, щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом № 2464-VI, у спірний період не були врегульовані.
Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 440/2149/19 сформував правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Апеляційний суд встановив те, що з 03.05.2019 року по 29.05.2020 року позивач працював на посаді інженер-механік груповий у ПП «Галичбудсервіс», а з 03.03.2020 року у ПП «Лев Бетон» - на посаді бетоняр.
Відповідач, починаючи з травня 2019 року по грудень 2020 року, нарахував позивачу заборгованість із ЄСВ. Відповідно до реєстру застрахованих осіб за цей період, страхові внески на користь позивача сплатив роботодавець.
Оскільки позивач, у періоді, за який відповідач нарахував борг зі сплати єдиного соціального внеску,  перебував у трудових відносинах і за позивача єдиний внесок сплатив роботодавець, то, на думку апеляційного суду, позивач позбавлений обов`язку сплачувати страхові внески як фізична особа-підприємець, так як це призведе до подвійної сплати страхових внесків, що суперечить меті сплати таких.
Тому вимогу відповідача щодо нарахування боргу з ЄСВ, за період з 03.05.2019 року по 31.12.2020 року, необхідно визнати протиправною і скасувати.
Зважаючи на цей висновок, суд першої  інстанції правомірно скасував вимогу про сплату боргу з ЄСВ № Ф-3955-51 від 09.02.2021 року, в частині нарахування ЄСВ за період з 03.05.2019 року по 31.12.2020 року в сумі 15839,78 грн.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції в частині задоволених позовних вимог правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення в цій частині з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та  такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в цій частині без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                                П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2022 року у справі № 380/9573/22 в частині задоволених позовних вимог залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
  
Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Постанова складена 16.02.2023 року