Справа № 130/284/21
Провадження № 22-ц/801/603/2023
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Грушковська Л. Ю.
Доповідач:Медвецький С. К.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 року	Справа № 130/284/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Медвецького С. К. (суддя-доповідач),
суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В., 
за участю секретаря судового засідання – Литвина С. С. 
учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) – ОСОБА_1 , 
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) – ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Жмеринський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Хмельницький),
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу № 130/284/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 11 січня 2023 року, ухвалене у складі судді Грушковської Л. Ю. у залі суду, 
встановив:
Короткий зміст вимог
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини. 
Позов мотивований тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 березня 2020 року.
На час укладення шлюбу вона була вагітна (термін вагітності шість місяців). 
У шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якої записаний відповідач. 
Дитина проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Коли дитині виповнилося два тижні сторони припинили спільне проживання. Відповідач матеріально не допомагає їй утримувати дитину, хоча сам матеріально забезпечений.
Посилаючись на ці обставини, позивачка просила суд стягнути на її користь з ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частки від всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.
У березні 2023 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про виключення відомостей про особу, як батька дитини з актового запису про її народження. 
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 народила доньку ОСОБА_4 . 
Він не є біологічним батьком ОСОБА_4 . 
Указує, що ОСОБА_1 навмисно, використовуючи його довіру, вступила з ним у стосунки, а далі зареєструвала шлюб без наміру створити сім`ю. Мета ОСОБА_1 була реєстрація його батьком дитини та отримання матеріальної допомоги. 
Оскільки у ОСОБА_5 є рідний батько, то саме він зобов`язаний утримувати  дитину, а ОСОБА_1 не має жодних перешкод визнати батьківство цієї особи і звернутися із позовом про стягнення з нього аліментів на утримання доньки.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просив суд виключити з актового запису №137 про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Жмеринка, запису про нього, як батька та стягнути з ОСОБА_1 понесені ним судові витрати.
Короткий зміст судового рішення
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23 січня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини відмовлено.
Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.
Виключено з актового запису № 137 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданого Жмеринським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), відомості громадянина України ОСОБА_2 як батька дитини.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що: 
ОСОБА_1 крім висновку експерта, сама підтвердила факт, що ОСОБА_2 не є біологічним батьком дитини, тому є підстави для внесення змін в актовий запис про народження дитини;
з огляду на задоволення зустрічного позову, безпідставними є вимоги за первісним позовом про стягнення аліментів з ОСОБА_2 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
У лютому 2023 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісні позовні вимоги та відмовити у задоволенні зустрічного позову.
Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 15 лютого 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу; витребувано матеріали справи з місцевого суду. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 березня 2023 року справу призначено до розгляду на 23 березня 2023 року о 09 год 00 хв. 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
ОСОБА_2 знав, що він не є біологічним батьком дитини, а тому за змістом ч. 5 ст. 136 СК України не має права оспорювати батьківство;
суд невірно надав оцінку доказам у справі та дійшов помилкового висновку про задоволення зустрічного позову та безпідставно відмовив у задоволенні позову про стягнення аліментів на утримання дитини. 
Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 зазначає, що:
доводи апеляційної скарги є безпідставними та висновків суду не спростовують; 
суд першої інстанції правильно не взяв до уваги показання свідків, оскільки факт батьківства має підтверджуватись належними та допустимими доказами; 
суд першої інстанції правильно врахував, що ОСОБА_2 стало відомо про те, що він не є біологічним батьком дитини лише у травні 2020 року;
просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 березня 2020 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_4 у свідоцтві про народження якої серії НОМЕР_1 від 26 травня 2020 року матір`ю записана ОСОБА_1 , батьком – ОСОБА_2 .
Відомості про батька дитини записані за заявою ОСОБА_2 .
Дитина проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні.
ОСОБА_1 не працює та отримує щомісячну одноразову допомогу при народженні дитини. 
У висновку від 27 квітня 2022 року № СЕ-19/102-22/3099-БД експерт зробив заключення, що: «Біологічне батьківство ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю якої є ОСОБА_1 , виключається».
Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Щодо позовних вимог про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини
Предметом спору у цій справі є оспорювання батьківства ОСОБА_2 , який записаний батьком дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII).
Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 13 СК України).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (частини друга та третя статті 150 СК України).
Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України (частина перша статті 121 СК України).
Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини (частина перша статті 122 СК України).
Походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану (частина перша статті 126 СК України).
Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 СК України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження (частини перша та друга статті 136 СК України).
Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком (згідно із частиною п`ятою статті 136 СК України).
Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав (частина перша статті 22 Закону України від 01 липня 2010 року № 2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»).
Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у судовому порядку батьківство може бути оспорено як у випадках, коли в Книзі реєстрації народжень батьками дитини записано осіб, які перебували у шлюбі між собою (статті 122, 124 СК України), так і тоді, коли при реєстрації народження дитини її батьком на підставі спільної заяви батьків або заяви чоловіка, котрий визнавав себе батьком, записано особу, яка не перебувала у шлюбі з матір`ю дитини (статті 126, 127 СК України).
Згідно з пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (стаття 136 СК України), - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини.
ЄСПЛ зазначив у справі «Йевремович проти Сербії», що у відповідності до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).
Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також необхідність приймати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обовязки її батьків, інших осіб.
Таким чином, при вирішенні спорів щодо оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін у справі.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (статті 12 ЦПК України).
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).
Зміст предмета доказування залежить від особливостей категорії справи; предмет доказування у справі про оспорювання батьківства визначається нормами матеріального права, а саме статтею 136 СК України.
Предметом доказування у спорі про оспорювання батьківства, особою, яка записана батьком дитини (позивачем), є доведення відсутності кровного споріднення з дитиною, а також необізнаність позивача в момент реєстрації, що він не є біологічним батьком дитини.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Апеляційний суд зауважує, що сторона, яка оспорює батьківство, має надати всі необхідні докази, оскільки тягар доказування лежить саме на цій особі.
Отже, позивач (особа, яка оспорює батьківство) має надати докази, що він не є батьком дитини, а також, що в момент реєстрації себе батьком дитини він не знав, що не є її батьком.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини другої статті 77, статті 81 ЦПК України відповідачка має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень. Отже, якщо позивач стверджує, що в момент реєстрації себе батьком дитини не знав, що не є її батьком, то відповідачка має надати докази на спростування таких тверджень.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).
У цій справі суд першої інстанції встановив, що відповідачка не заперечує проти обставин позову в тій частині, що позивач не є біологічним батьком народженої нею дитини – дочки ОСОБА_3 .
Апеляційний суд зазначає, що обставини, стверджуванні однією стороною і визнані іншою, набувають характеру доказаних у разі, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Суд першої інстанції не виклав висновки щодо сумніву у достовірності визнання ОСОБА_1 того факту, що позивач не є біологічним батьком дитини, або щодо добровільності їх визнання.
Матеріалами справи встановлено, що позивач погоджується, що з урахуванням визнання відповідачкою того факту, що він не є біологічним батьком дитини, ця обставина не підлягала доказуванню.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи (стаття 12 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність
Тобто, суд має встановити, чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є її батьком, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати.
Суд першої інстанції, задовольнивши позов, виходив з такого.
Висновком експерта підтверджено, що біологічне батьківство ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю якої є ОСОБА_1 виключається.
Крім висновку експерта ОСОБА_1 сама підтвердила, що ОСОБА_2 не біологічний батько дитини.
Водночас суд першої інстанції помилково виходив з того, що не позивач, а відповідачка має довести необізнаність позивача про біологічне батьківство щодо дитини, зазначивши, що вона не надала належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження обізнаності позивача під час реєстрації народження дитини про відсутність кровного споріднення між ним та дитиною.
Апеляційний суд зазначає, що стандарт доказування залежить від специфіки обставин, про доведення яких йдеться, а сторонам повинна бути надана можливість повідомити будь-які докази, необхідні для успіху скарги.
Ухваливши рішення про задоволення позову, суд першої помилково розподілив обов`язки із доказування, з метою повного та всебічного розгляду справи не надав оцінки всім доводам та запереченням сторін.
Суд першої інстанції не взяв до уваги, що з урахуванням обставин справи, а саме з 12 березня 2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого народилася ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач не спростував твердження відповідачки з урахуванням досліджених судом першої інстанції доказів, що вона познайомилася з позивачем на початку 2020 року, сторони почали спілкувати, позивач знав про вагітність відповідачки. Ці обставини підтвердила в суді першої інстанції свідок ОСОБА_6 , яка до реєстрації шлюбу між сторонами спілкувалася з ОСОБА_2 , і разом з останнім приїжджала до ОСОБА_1 в гості, коли та була вагітна. Також суд не надав оцінки тому, що за заявою ОСОБА_2 проводилися реєстрація народження дитини.
У позовній заяві позивач не виклав періоду та обставин знайомства з відповідачкою, не повідомив такі обставини під час розгляду справи суду, що мають значення для встановлення факту, чи знав він, що в момент реєстрації себе батьком дитини не є її біологічним батьком.
Суд першої інстанції, з огляду на не доведення позивачем твердження про незнання в момент реєстрації, що не є біологічним батьком дитини, не спростування твердження відповідачки, що позивач знав про ці обставини, будучи обізнаним про відсутність кровної спорідненості з ОСОБА_4 , жодних заперечень щодо реєстрації його батьком дитини, народженої у шлюбі, не висловлював, дійшов помилкового висновку про задоволення позову та безпідставно виключив запис про батька з актового запису про народження ОСОБА_4 .
Суд першої інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі № 318/2458/15, провадження № 61-916св18, від 12 лютого 2020 року у справі № 317/1584/18, провадження № 61-12342св19, від 27 жовтня 2020 року у справі № 172/125/19, провадження № 61-10977св20, від 21 серпня 2019 року у справі № 265/597/17, провадження № 61-36366св18, згідно з якими чоловік в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є біологічним батьком дитини, однак погодився на реєстрацію його батьком за його особистою заявою.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Указаним вимогам судове рішення суду першої інстанції не відповідає.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частини першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Аналогічне роз`яснення щодо обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, надане Пленумом Верховного Суду України в абзаці 3 пункту 17 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
За положеннями ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Установлено, що ОСОБА_2 офіційно працевлаштований, інших осіб на утриманні у нього не має. Доводів про неможливість надання матеріальної допомоги на утримання  ОСОБА_2 не навів.
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 11 березня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її користь на її утримання в розмірі 1/6 частини від усіх видів доходу платника аліментів щомісячно, починаючи з 15 вересня 2020 року і до досягнення дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У свідоцтві про народження дитини серії НОМЕР_1 від 26 травня 2020 року батьком записаний ОСОБА_2 . Підстави виключення відомостей про особу, як батька дитини з актового запису про її народження відсутні.
За таких обставин ОСОБА_2 зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 може сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімумів для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.
Відповідач не надав доказів того, що він не має можливості сплачувати аліменти на утримання малолітньої дитини.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з ухваленням нового судового рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог. 
Щодо судових витрат
Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки колегією суддів задоволено первісний позов, за подання якого позивачка звільнена від сплати судового збору, то з ОСОБА_2 на користь держави слід стягнути 908 грн судового збору за подання позовної заяви.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено та ухвалене нове рішення про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог, то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1362 грн. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 11 січня 2023 року скасувати й ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  аліменти на утримання неповнолітньої дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 08 лютого 2021 року, та до досягнення дитиною повноліття.
У задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_2  до  ОСОБА_1  про виключення відомостей про особу, як батька дитини з актового запису про її народження відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 908 грн судового збору за подання позовної заяви.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1362 грн судового збору за подання апеляційної скарги. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.
Головуючий                                                           С. К. Медвецький
судді:                                                                     С. Г. Копаничук
                                                                          В. В. Оніщук