ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 року
м. Хмельницький

Справа № 686/8200/22
Провадження № 22-ц/4820/350/23

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя – доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Цугель А.О. 

за участю представника позивачки ОСОБА_1 

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/8200/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 листопада 2022 року (суддя Карплюк О.І.) у справі за позовом ОСОБА_2 до Чорноострівської селищної ради Хмельницького району, ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини та встановлення факту спільного проживання. 
Заслухавши доповідача, пояснення представника учасника справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 вказувала, що її батько ОСОБА_4 на час своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично проживав, але не був зареєстрований по АДРЕСА_1 . За вказаною адресою разом із ОСОБА_4 проживала його дружина ОСОБА_5 (мати позивачки) та ОСОБА_6 (мати ОСОБА_4 ).
Позивачка зазначає, що її батько разом зі ОСОБА_6 були співвласниками будинковолодіння АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , яка заповіла все своє майно ОСОБА_4 , який відповідно до ст. 49 ЦК УРСР фактично прийняв спадщину. ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 , який на час смерті не мав зареєстрованого місця проживання, проте фактично проживав та вів спільне господарство зі своєю дружиною ОСОБА_5 .
Позивачка зазначала, що ОСОБА_5 (матір позивачки), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , за життя не оформила спадщину, яку прийняла після смерті чоловіка ОСОБА_4 , адже постійно проживала разом із останнім на час відкриття спадщини. А після смерті ОСОБА_5 позивачка, як спадкоємиця першої черги, звернулася до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак отримала відмову та їй рекомендовано звернутися до суду про встановлення факту прийняття спадщини.
З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог ОСОБА_2 просила суд встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_6 та встановити факт спільного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_5 .
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 25 листопада 2022 року у позові ОСОБА_2 відмовлено.
Не погоджуючись із цим рішенням суду, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянтка вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо ненадання позивачкою належних доказів фактичного вступу в управління або володіння ОСОБА_4 спадковим майном або звернення його до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_6 . Проте, судом не враховано, що ОСОБА_4 до своєї смерті фактично проживав по АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , тому наявні обґрунтовані підстави вважати, що він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном ОСОБА_6 , так як відсутні будь-які документи, що б підтверджували його відмову від прийняття спадщини. 
На думку апелянтки, посилання суду першої інстанції на відсутність доказів спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спростовується актом про фактичне проживання. Також, суд першої інстанції, задоволивши клопотання позивачки про виклик свідків, в порушення вимог процесуального законодавства постановив оскаржуване рішення без виконання зазначеної ухвали.
Тому, ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. 
Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 16 березня 2023 року заяву ОСОБА_3 про слухання справи за його відсутності повернуто заявнику без розгляду.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 20 березня 2023 року заяву представника Чорноострівської селищної ради Білого В.М. про слухання справи за його відсутності повернуто заявнику без розгляду.
В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів та просив її задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати. 
Відповідачі: представник Чорноострівської селищної ради Хмельницького району та ОСОБА_3 до суду не з`явилися, хоча про день і час розгляду справи повідомлені належним чином.  ОСОБА_3 , відповідно до заяви від 15.03.2023, просив справу слухати за його відсутності.
Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Відповідно до пунктів 2, 3 і 4 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що  ОСОБА_2 є донькою, а ОСОБА_3 є сином ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 і які перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 26.04.1969 і інформацією з повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, свідоцтвами про народження НОМЕР_2 від 15.05.1970 та серії НОМЕР_3 від 23.03.1973 і свідоцтвами про смерть серії НОМЕР_4 від 26.01.2006 та серії НОМЕР_5 18.07.2019 (а.с. 14, 45-46, 58, 71-72). 
ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 уклала 11.10.1988 заповіт на користь ОСОБА_4 щодо усього свого майна (а.с. 11).
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з недоведеності вступу ОСОБА_4 в управління чи володіння спадковим майном або зверненням до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 ; недоведеності факту припинення шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 саме в зв`язку зі смертю останньої та недоведеності факту з ким проживала на час своєї смерті ОСОБА_5 . 
На думку колегії суддів, такий висновок суду не відповідає в повній мірі обставинам справи і вимогам закону, виходячи з наступного. 
Щодо належності відповідача ОСОБА_3 .
Згідно зі статею 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. 
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 543/994/17 зазначено, що «у справах про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем у разі наявності спору, належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування».
Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_3 , поданою 16.12.2019 приватному нотаріусу Хмельницького районного нотаріального округу Лаврентьєвій В.В. заявою, відмовився від прийняття спадщини за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 (а.с. 57). 
З наведеного слідує, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 є те, що останній не є належним відповідачем, адже не є спадкоємцем в розумінні норм цивільного законодавства після смерті ОСОБА_5 .
Щодо позовної вимоги про встановлення факту прийняття спадщини.
З огляду на обґрунтування позовної вимоги про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 підлягають до застосування положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме Цивільного кодексу УРСР 1963 року.
Згідно зі статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.
Статтею 527 ЦК УРСР визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.
Положеннями статті 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Згідно статті 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння майном.
Таким чином, для визначення тієї обставини, з якою стаття 549 ЦК УРСР пов`язувала факт прийняття спадщини, необхідно встановити, чи фактично такий спадкоємець вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
У відповідності до статей 12,13 ЦПК України сторони несуть тягар по доведенню обставин, якими обґрунтовують позовні вимоги та заперечення.
Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
В силу положень частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На усунення процесуальних порушень, допущених судом першої інстанції в частині не виконання процесуальної ухвали суду про задоволення клопотання позивачки щодо допиту в якості свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , суд апеляційної інстанції, допитавши зазначених свідків, виходить з недоведеності ОСОБА_2 всупереч вимогам вказаних процесуальних норм факту прийняття спадщини ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Так, свідки ОСОБА_7 і ОСОБА_8 суду показали, що ОСОБА_4 ,  ОСОБА_6  і ОСОБА_5  проживали в будинку АДРЕСА_1 та що ОСОБА_4 , ОСОБА_6 і ОСОБА_5 бачили на подвір`ї та на городі зазначеного будинковолодінння. 
І ці покази не підтверджують саме факт прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_6 , оскільки ОСОБА_4 ,  ОСОБА_6  і ОСОБА_5  на підставі рішення Хмельницького районного суду від 10 жовтня 1984 року були співвласниками будинку АДРЕСА_1 відповідно: ОСОБА_5 – 3/5 частки, ОСОБА_6 , ОСОБА_4 – по 2/10 частки кожний і, як співвласники, мали право на проживання у будинку та на користування подвір`ям і городом (а.с. 59-60).
З огляду на наведене, Акт (а.с.19) не є письмовим доказом на підтвердження саме факту прийняття спадщини  ОСОБА_4  після смерті  ОСОБА_6 . 
Разом з тим, апеляційним судом не приймаються до уваги аргументи ОСОБА_2 про те, що факт прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_6 підтверджується відсутністю його заяви про відмову від спадщини після смерті ОСОБА_6 , оскільки такі дії стосуються процедури прийняття спадщини і не підтверджують спірний факт. 
Щодо позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання.
Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Із положень статті 1258 ЦК України слідує, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Згідно частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Порушеним вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюванним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатом розгляду позову.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
Предметом спору за позовом ОСОБА_2 , крім іншого, є встановлення факту спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
У мотивах позовної заяви позивачка зазначає, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на момент смерті не мав зареєстрованого місця проживання, фактично проживав із дружиною ОСОБА_5 , яка до моменту своєї смерті не оформила спадкових прав після смерті ОСОБА_4 , прийнявши спадщину в силу вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Разом з тим, в суді апеляційної інстанції представник позивачки підтвердив факт реєстрації ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Наркевичі Хмельницького району Хмельницької області.
Колегія суддів вважає, що обраний ОСОБА_2 спосіб захисту, а саме встановлення факту спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без зазначення останньої, як спадкоємця після смерті ОСОБА_4 , без визначення періоду, чи зазначення певної події (на час смерті ОСОБА_4 ) є неефективним, не може призвести і не призведе до захисту спадкових прав позивачки.
Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).
Обрання ОСОБА_2 неналежного способу захисту прав є самостійною підставою для відмови у позовній вимозі про встановлення факту спільного проживання, тому колегія суддів не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам апеляційної скарги.
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку про зміну оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .
Підстав для вирішення питання про перерозподіл судових витрат немає, оскільки судом апеляційної інстанції змінено лише мотиви відмови у позові. 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 – 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 листопада 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 березня 2023 року.

Судді                                                         А.П. Корніюк
                                                                       
       І.В. П`єнта
                                                                              
                                                               О.І. Талалай