ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2023 року                                        м. Дніпро                    Справа №  904/9691/21
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді:  Верхогляд Т.А. (доповідач)
суддів: Вечірка І.О., Паруснікова Ю.Б.,
секретар судового засідання Колесник Д.А.
розглянувши в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення господарського суду Дніпропетровської  області від 03.08.2022 року (повний текст складено 12.08.2022 року) у справі № 904/9691/21 (суддя Манько Г.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Алонза» 
до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»
про визнання недійсними окремих пунктів Договору, -
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Алонза» звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просило:
- визнати недійсним п. 7.2 Договору оренди від 28.04.2020 року, укладеного між Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Алонза», наступного змісту: «Орендодавець має право відмовитися від договору оренди і вимагати повернення Об`єкту оренди, якщо Орендар не вніс орендну плату за користування Об`єктом оренди у строк, передбачений п.5.1 цього Договору. У разі відмови Орендодавця від договору оренди із зазначених вище підстав, Орендодавець надсилає Орендарю письмовий лист про відмову від договору. Письмовий лист Орендодавця про відмову від договору з вказаних вище підстав вважається врученим, а Договір відповідно припиненим (розірваним), через 10 (десять) календарних днів після направлення його поштовою кореспонденцією у вигляді цінного листа з внутрішнім описом, доказом відправлення якого є розрахунковий документ та внутрішній опис за адресою місцезнаходження Орендаря, а саме: 49126, м. Дніпро, проспект Праці, будинок 2Т та за фактичним місцезнаходженням Об`єкту оренди;
- визнати недійсним п. 7.4 Договору оренди від 28.04.2020 року, укладеного між Акціонерним Товариством Комерційний банк «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Алонза» в частині: «Дія цього Договору припиняється у разі: з ініціативи Орендодавця або Орендаря в односторонньому порядку. При цьому Сторона - ініціатор розірвання договору направляє іншій стороні письмове повідомлення в строк не менше ніж за місяць до дати розірвання Договору. Договір вважається розірваним у дату, що зазначена у повідомленні».
Позов обґрунтовано тим, що зміст вказаних пунктів Договору суперечить приписам ст.188, ч.1 ст.291  Господарського кодексу України.
Рішенням господарського суду Дніпропетровської  області від 03.08.2022 року у справі  № 904/9691/21 позов задоволено  повністю.
Визнано недійсним п. 7.2 Договору оренди від 28.04.2020 року, укладеного між Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» з Товариством з обмеженою відповідальністю «Алонза» наступного змісту:
«Орендодавець має право відмовитися від договору оренди і вимагати повернення Об`єкту оренди, якщо Орендар не вніс орендну плату за користування Об`єктом оренди у строк, передбачений п.5.1 цього Договору. У разі відмови Орендодавця від договору оренди із зазначених вище підстав, Орендодавець надсилає Орендарю письмовий лист про відмову від договору. Письмовий лист Орендодавця про відмову від договору з вказаних вище підстав вважається врученим, а Договір відповідно припиненим (розірваним), через 10 (десять) календарних днів після направлення його поштовою кореспонденцією у вигляді цінного листа з внутрішнім описом, доказом відправлення якого є розрахунковий документ та внутрішній опис за адресою місцезнаходження Орендаря, а саме: 49126, м. Дніпро, проспект Праці, будинок 2Т та за фактичним місцезнаходженням Об`єкту оренди».
Визнано недійсним п. 7.4 Договору оренди від 28.04.2020 року, укладеного між Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» з Товариством з обмеженою відповідальністю «Алонза» в частині: «Дія цього Договору припиняється у разі: з ініціативи Орендодавця або Орендаря в односторонньому порядку. При цьому Сторона - ініціатор розірвання договору направляє іншій стороні письмове повідомлення в строк не менше ніж за місяць до дати розірвання Договору. Договір вважається розірваним у дату, що зазначена у повідомленні».
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ідентифікаційний код 14360570) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Алонза» (49126, Дніпропетровська область, м. Дніпро, пр. Праці, буд.2Т, ідентифікаційний код 39054671) судовий збір в сумі 4540,00 грн.
Рішення  суду першої інстанції мотивовано тим, що умови спірних пунктів 7.2 та 7.4 Договору передбачають право відповідача в односторонньому порядку відмовитись від договору оренди, що суперечить п. 1 ст. 291 Господарського кодексу України.
Також, суд першої інстанції послався на ст. 217 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Недійсність спірних пунктів Договору не тягне за собою недійсність інших умов Договору.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач  оскаржив  його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції всупереч вимог ст.ст. 2.86.236-238 не було:
-          надано мотивованої оцінки заявленим сторонами аргументам;
-          наведено мотивів та обґрунтувань прийняття та відхилення обставин, на які посилалися сторони;
-          встановлено, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку;
-          зазначено мотивів застосування норм ст. 291 Господарського кодексу України та ст. 782 Цивільного кодексу України;
-          зазначено норм права, на які посилався АТ КБ "ПриватБанк", які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.
Вважає, що оскаржуване рішення ухвалено без застосування процесуального закону в цілому та без виконання завдання господарського судочинства, шо свідчить про його незаконність; висновок суду щодо суперечності п. 7.2 та п. 7.4 Договору п. 1 ст. 291 Господарського кодексу України та п. 1 ст. 782 Цивільного кодексу України є необґрунтованим та безпідставним.
Скаржник, посилаючись на практику Верховного Суду, вказує на те, що повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути встановлені законом або безпосередньо в договорі.
Судом не надано жодного мотивування відхилення вказаних доводів відповідача та не наведено мотивів не застосування норм ст. ст.627, 628, 651 Цивільного кодексу України, ст. 188 Господарського кодексу України, якими передбачено право сторін на погодження умов договору про односторонню відмову від договору.
Також вказує, що судом не дотримано вимог ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України та не враховано висновків щодо застосування норм права, викладених в  наведених відповідачем постановах Верховного Суду.
Відповідач вважає звернення позивача з даним позовом намаганням Орендаря оспорити дійсність п. 7.2. та п. 7.4. Договору, які були погодженні сторонами при укладенні Договору, виключно задля уникнення наслідків невиконання своїх зобов`язань за Договором, шо є проявом суперечливої поведінки.
Просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову позивачу відмовити, судові витрати покласти на позивача.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти доводів відповідача.
Вказує, що Цивільний кодекс України передбачає виключний перелік підстав, які дозволяють Орендодавцю вимагати розірвання договору найму (оренди) в односторонньому порядку.
Дані норми мають імперативний характер та не передбачають права сторін врегулювати свої правовідносини у інший спосіб.
Розірвання договору оренди шляхом його відмови від договору оренди, якщо Орендар не вніс орендну плату за користування Об`єктом оренди у строк, передбачений в Договорі (п. 7.2 Договору) суперечить вимогам ст. 291 Господарського кодексу України та ст. ст. 782, 783 Цивільного кодексу України.
Так само суперечить вимогам зазначених норм і п. 7.2 Договору в частині припинення договору з ініціативи Орендодавця або Орендаря в односторонньому порядку, оскільки зазначений пункт не містить умов та підстав для такого припинення договору.
Позивач вважає апеляційну скаргу безпідставною, у зв`язку з чим просить суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення слід скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити  з наступних підстав:
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами укладено договір оренди від 28.04.2020 року (надалі – Договір).
За умовами Договору Орендодавець  (відповідач) надає, а Орендар (позивач) приймає у строкове платне користування частину цілісного майнового комплексу торговельно-розважального центру «Приозерний», що знаходиться за адресою: Україна, м. Дніпро, вул. Боброва, буд. 1, а саме: літ. А-5 з надбудовами літ. А1-1, А2-1, А3-1, А4-1 та підвалом літ. під. А-5, загальною площею 27 739,21 кв.м. (двадцять сім тисяч сімсот тридцять дев`ять цілих 21 сотих квадратних метри); а також в`їзди у паркінг літ. а1, а2; сходи літ. А4, ґанки літ. А6, а7, а8, а10; ґанок з козирком літ. А9; вхід на 1 поверх літ. А11-1; навіс літ. Б (далі за текстом - Об`єкт оренди), за актом приймання-передачі, підписаним Сторонами, який є невід`ємною частиною цього Договору.
Згідно п. 5.1 Договору орендна плата підлягає сплаті до 30 числа поточного місяця за наступний місяць оренди та починає нараховуватись з 01.03.2020 року.
За змістом п. 7.2 Договору сторони погодили, що Орендодавець має право відмовитися від договору оренди і вимагати повернення Об`єкту оренди, якщо Орендар не вніс орендну плату за користування Об`єктом оренди у строк, передбачений п.5.1 цього Договору. У разі відмови Орендодавця від договору оренди із зазначених вище підстав, Орендодавець надсилає Орендарю письмовий лист про відмову від договору. Письмовий лист Орендодавця про відмову від договору з вказаних вище підстав вважається врученим, а Договір відповідно припиненим (розірваним), через 10 (десять) календарних днів після направлення його поштовою кореспонденцією у вигляді цінного листа з внутрішнім описом, доказом відправлення якого є розрахунковий документ та внутрішній опис за адресою місцезнаходження Орендаря, а саме: 49126, м. Дніпро, проспект Праці, будинок 2Т та за фактичним місцезнаходженням Об`єкту оренди.
За умовами п. 7.4 Договору сторони погодили, що дія цього Договору припиняється у разі: з ініціативи орендодавця або орендаря в односторонньому порядку. При цьому - ініціатор розірвання договору направляє іншій стороні письмове повідомлення в строк не менше ніж за місяць до дати розірвання Договору. Договір вважається розірваним у дату, що зазначена у повідомленні.
На думку колегії суддів висновок оскаржуваного рішення щодо суперечності п. 7.2 та п. 7.4 Договору п. 1 ст. 291 Господарського кодексу України та п. 1 ст. 782 Цивільного кодексу України є необґрунтованим та безпідставним.
Як передбачено ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Згідно ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягти згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Положеннями ч. 2 ст. 67 Господарського кодексу України також передбачено, що підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.
Відповідно до норм ст. 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.
З урахуванням вищенаведеного, цивільне та господарське законодавство України зобов`язує сторін правочину (договору) при його вчиненні (укладенні) включити до змісту правочину (договору) передбачені законодавством обов`язкові умови та надає право сторонам правочину (договору) на власний розсуд визначити та погодити будь-які інші умови, в тому числі умови стосовно припинення договірних правовідносин.
Згідно з положеннями ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України  унормовано, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише  за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
З цими положеннями кореспондується норма ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України, якою також встановлено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору.
Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути передбачені законом або безпосередньо в договорі та можуть як ставитись в залежність від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору).
Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли право на односторонню відмову у сторони відсутнє, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін.
Відтак, за змістом наведених норм, повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути встановлені законом або безпосередньо в договорі.
Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 16.03.2021 року у справі № 910/10233/20, від 01.04.2021року у справі № 910/5206/20, від 03.06.2021 року у справі № 914/2178/19, від 13.12.2021 року у справі № 904/2780/19.
Вказані доводи зазначав представник відповідача під час розгляду справи у суді першої інстанції. Втім, за змістом мотивувальної частини оскаржуваного рішення, судом не надано жодного мотивування відхилення вказаних доводів відповідача та не наведено мотивів незастосування норм ст.ст. 627. 628. 651 Цивільного кодексу України та ст. 188 Господарського кодексу України, якими передбачено право сторін на погодження умов договору про односторонню відмову від договору.
Крім того, судом не дотримано вимог ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України та не враховано висновків щодо застосування норм права, викладених в вищезазначених постановах Верховного Суду.
Колегія суддів зауважує, що статтею 188 Господарського кодексу України визначений порядок зміни та розірвання господарських договорів.
Частиною 3 ст. 291 Господарського кодексу України передбачено, що договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.
Статтею 782 Цивільного кодексу України передбачено право наймодавця відмовитися від договору найму, а статтею 783 Цивільного кодексу України - розірвання договору найму на вимогу наймодавця.
Таким чином, приписами ст.ст. 188, 291 Господарського кодексу України та ст. ст. 782, 783 Цивільного кодексу України врегульовані повноваження сторін на одностороннє розірвання договору за законом та порядок такого розірвання.
Водночас, вказані норми господарського та цивільного законодавства жодним чином не забороняють сторонам договору оренди погодити інші повноваження сторони на одностороннє розірвання договору та порядок такого розірвання безпосередньо в договорі, що кореспондується і з загальними нормами та засадами законодавства.
З укладеного між сторонами Договору оренди, вбачається, що сторонами були узгоджені умови його розірвання, зокрема, за ініціативою відповідача, тобто в односторонньому порядку.
Пунктом 7.2 Договору сторонами визначено, що: “Орендодавець має право відмовитися від договору оренди і вимагати повернення Об`єкту оренди, якщо Орендар не вніс оренду плату за користування Об`єктом оренди у строк, передбачений п. 51 цього Договору. У разі відмови від договору оренди із зазначених вище підстав, Орендодавець надсилає Орендарю письмовий лист про відмову від договору. Письмовий лист Орендодавця про відмову від договору з вказаних вище підстав вважається врученим, а Договір відповідно припиненим (розірваним), через 10 (десять) календарних днів після направлення його поштовою кореспонденцією у вигляді цінного листа з внутрішнім описом, доказом відправлення якого є розрахунковий документ та внутрішній опис за адресою місцезнаходження Орендаря, а саме: 49126, м. Дніпро, проспект Праці, будинок 2Т та за фактичнім місцезнаходженням Об`єкту оренди. ”
Пунктом 7.4 Договору погоджено: “Дія цього Договору припиняється у разі:
1.          закінчення строку, на який він був укладений;
2.          невиконання Орендарем вимог пожежної безпеки;
3.          загибелі Об`єкту оренди;
4.          достроково розірвання за погодженням Сторін або по рішенню Господарського суду;
5.          з ініціативи Орендодавця або Орендаря в односторонньому порядку. При цьому Сторона-ініціатор розірвання договору направляє іншій стороні письмове повідомлення в строк не менше ніж за місця до дати розірвання Договору. Договір вважається розірваним у дату, що зазначена у повідомленні. У разі продажу Орендодавцем об`єкту оренди, ця умова розповсюджується на нового власника Об`єкту оренди.
6.          у випадку банкрутства Орендаря та в інших випадках, прямо передбачених діючим законодавством та цим Договором.
Орендар повертає Об`єкт оренди Орендодавцю в останній день дії цього договору.”
З урахуванням викладеного, погодження сторонами умов Договору про право сторони на відмову від Договору в передбаченому ними порядку є згодою сторін на припинення договору. Умови пунктів 7.2 та 7.4 Договору не суперечать нормам Цивільного та Господарського кодексів України, оскільки має місце взаємне волевиявлення двох сторін.
Саме в вказаних пунктах Договору  сторони встановили певний порядок припинення їх правовідносин, однак суд вказаному не надав оцінку.
Згідно з приписами ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідносини, у яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов`язку.
За змістом ст. 193 Господарськго кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.
Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Положеннями ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України обумовлено право сторін на розірвання договору, яке може бути наслідком порушення зобов`язання за договором.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.
Статтею 291 Господарського кодексу України, частину першу якої поклав в основу прийнятого рішення  суд першої інстанції, передбачено, що одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу (приватизації) об`єкта оренди; ліквідації суб`єкта господарювання-орендаря; загибелі (знищення) об`єкта оренди. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.
Суд в оскаржуваному рішенні не врахував в повному обсязі зміст вказаної норми права, яка саме і передбачає можливість за згодою сторін розірвати укладений сторонами Договір з підстав, передбачених Цивільним кодексом України.
За наведеного колегія суддів вважає висновок суду помилковим.
Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим          є          рішення,          ухвалене          на          підставі
повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.
Враховуючи, що за змістом рішення суду не надано належної оцінки доводам відповідача, не дотримано положень ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, невірно застосовано судом норми матеріального права, таке рішення не може вважатись законним та обґрунтованим.
Відповідно до ст. ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно ч.ч.1,2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Скаржник під час апеляційного перегляду справи спростував доводи суду першої інстанції. Апеляційна скарга є доведеною та підлягає задоволенню. Позовні вимоги  Товариства з обмеженою відповідальністю «Алонза» не доведені та задоволенню не підлягають, тому рішення суду першої інстанції слід скасувати і в задоволенні позову відмовити.
Відповідно до ст.129  Господарського процесуального кодексу України понесені скаржником витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню на його користь з позивача.
Керуючись ст.ст. 269, 275, 277, 281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу задовольнити.
Рішення господарського суду Дніпропетровської  області від 03.08.2022 року у справі  № 904/9691/21 скасувати.
В задоволені позову відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Алонза» (49126, Дніпропетровська область, м. Дніпро, пр. Праці, буд.2Т, ідентифікаційний код 39054671) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ідентифікаційний код 14360570) судовий збір за розгляд апеляційної скарги в розмірі 6810,00 грн.
Виконання постанови доручити господарському суду Дніпропетровської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03.02.2023 року.

Головуючий суддя                                                            Т.А. Верхогляд

Суддя                                                                                І.О. Вечірко

          Суддя                                                                                Ю.Б. Парусніков