Постанова 
Іменем України                 
 
17 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 761/36042/20
провадження № 61-6681св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,
учасники справи:
боржник - ОСОБА_1 ,
стягувач -  ОСОБА_2 , 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , до якої приєднався ОСОБА_4 , на постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2022 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Андрієнко А. М., Соколової В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст вимог
У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_1 на його користь аліментів на утримання неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі однієї третини частини заробітку щомісячно, починаючи з дня подання заяви про видачу судового наказу і до повноліття дітей, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, починаючи з дня пред`явлення заяви та до досягнення дітьми повноліття.
24 червня 2021 року Шевченківським районним судом міста Києва видано судовий наказ про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09 листопада 2020 року і до досягнення дітьми повноліття.
27 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про перегляд судового наказу у зв`язку із нововиявленими обставинами.
В обґрунтування заяви  ОСОБА_1 посилалася на те, що неповнолітні діти не проживають разом із ОСОБА_2 . Також зазначила, що наразі існує судовий розгляд справи визначення місця проживання дитини.
 
Короткий зміст судових рішень ухвалених у справі
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року                    ОСОБА_2 відмовлено у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей.
Ухвала місцевого суду мотивована тим, що заявником заявлено вимогу, яка не відповідає положенням статті 161 ЦПК України, зокрема, заявником заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, при цьому заявник просить стягувати аліменти не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з дня пред`явлення заяви та до досягнення дітьми повноліття, що передбачено у випадку стягнення аліментів у твердій грошовій сумі.
Постановою Київського апеляційного суду від 04 червня 2021 року скасовано ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року, справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апеляційний суд, направляючи справу до місцевого суду для продовження розгляду, вказав про те, що заявником відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 161 ЦПК України заявлено вимоги про стягнення аліментів у розмірі однієї третини половини заробітку (доходу) платника аліментів на двох дітей, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
У заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, а саме стягнення аліментів у розмірі однієї третини половини заробітку (доходу) платника аліментів на двох дітей, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки положення пункту 4 частини першої статті 161 ЦПК України передбачають стягнення аліментів не більше десяти прожиткових мінімумів.
Отже, в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, з яких частина не підлягає розгляду в порядку наказного провадження. Тому відповідно до частини третьої статті 165 ЦПК України суд мав би постановити ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині тих вимог, які не підлягають розгляду в порядку наказного провадження, а не відмовляти у видачі судового наказу в цілому.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 24 червня 2021 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі судового наказу в частині стягнення з                   ОСОБА_1 аліментів не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Роз`яснено заявнику, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 165 ЦПК України, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.
24 червня 2021 року Шевченківським районним судом міста Києва видано судовий наказ про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09 листопада 2020 року і до досягнення дітьми повноліття.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 30 вересня 
2021 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами судового наказу Шевченківського районного суду міста Києва                         від 24 червня 2021 у справі № 761/36042/20 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дітей з ОСОБА_1 .
Скасовано судовий наказ, виданий Шевченківським районним судом міста Києва від 24 червня 2021 року (справа № 761/36042/20) за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дітей з ОСОБА_1 .
Скасовуючи судовий наказ, місцевий суд виходив з того, що у провадженні Шевченківського районного суду міста Києва перебуває на розгляді справа № 761/40662/20 про визначення місця проживання дитини.
У наказному провадженні можуть розглядатися лише безспірні вимоги заявника, з яких не вбачається спір про право, тобто, вимоги, що випливають із повністю визначених і неоспорюваних цивільно-правових відносин. 
Разом з тим, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 стверджують, що діти перебувають саме на його/її утриманні. Отже, між сторонами правовідносин вбачається спір про право, оскільки питання визначення місця проживання дітей між сторонами не вирішено, при цьому право на отримання аліментів має лише той із батьків з ким проживає дитина.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про скасування за нововиявленими обставинами судового наказу від 24 червня 2021 року, оскільки із поданої ОСОБА_2 заяви та доданих до неї документів не вбачається виникнення у нього безспірного права грошової вимоги, а саме права на стягнення аліментів з ОСОБА_1 , з огляду на відсутність беззаперечних доказів постійного проживання дітей саме з ОСОБА_2 , перебування дітей на його самостійному утриманні, а тому спір між батьками щодо права на отримання аліментів та їх розмір підлягає вирішенню судом у порядку позовного провадження.
Постановою Київського апеляційного суду від 02 червня 2022 року ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 30 вересня 2021 року скасовано та постановлено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу від 24 червня 2021 року відмовлено.
Суд апеляційної інстанції під час перегляду справи встановив, що син ОСОБА_5 із                 13 червня 2021 року по теперішній час проживає з батьком, проте старший син ОСОБА_4 наразі проживає з матір`ю. 
Водночас апеляційний суд вказав про те, що наявність невирішеного спору між сторонами щодо місця проживання дітей та факт проживання на час видання судового наказу другої дитини з матір`ю не є підставою для скасування судового наказу за нововиявленими обставинами, а можуть бути підставою для зменшення визначеного судом розміру аліментів.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наведені                      ОСОБА_1 обставини не є нововиявленими в розумінні пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України та відповідно не дають підстав для скасування судового наказу.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2022 року та залишити в силі ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 30 вересня 2021 року.

 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга містить посилання на необхідність часткового відступу від правових позицій, викладених у  постановах Верховного Суду від 19 листопада              2018 року у справі 359/3012/18 та від 18 грудня 2018 року у справі № 264/1739/18, вказавши, що під час вирішення питання про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини, нововиявленими обставинами є всі істотні для справи обставини, які не були встановлені судом в момент видачі судового наказу, зокрема відомості про місце проживання дітей, період часу проживання дітей з кожним з батьків, зміна місця проживання дітей, наявність невирішеного судового спору про визначення місця проживання дітей, факт протиправної поведінки батьків щодо самочинної зміни місця проживання дитини.
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки апеляційного суду про те, що факт непроживання обох дітей разом з батьком не є підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є необґрунтованими.
Наявність права звернутись до суду з питання про зменшення розміру аліментів не може розглядатись як дотримання принципу змагальності сторін.
Місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що наявний спір щодо визначення місця проживання дітей унеможливлює розгляд питання щодо стягнення аліментів.
23 вересня 2022 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_4 про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу від 24 червня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей.
У заяві про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_4 погоджується з доводами касаційної скарги ОСОБА_1 .
 
Провадження у суді касаційної інстанції
26 липня 2022 року ухвалою Верховного Суду ОСОБА_1 поновлено строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 02 червня              2022 року, а касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків.
12 серпня 2022 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою. 
14 вересня 2022 року ухвалою Верховного Суду відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 02 червня 2022 року та зупинення виконання судового наказу Шевченківського районного суду міста Києва від 30 червня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу від 24 червня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей.
30 вересня 2022 року ухвалою Верховного Суду залишено без руху заяву ОСОБА_4 про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2022 року та надано заявнику строк для усунення її недоліків.
31 жовтня 2022 року ухвалою Верховного Суду прийнято заяву ОСОБА_4 про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2022 року.
 
Доводи відзиву на касаційну скаргу 
ОСОБА_2 у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_1 на його користь аліментів на утримання неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі однієї третини частини заробітку щомісячно, починаючи з дня подання заяви про видачу судового наказу і до повноліття дітей, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, починаючи з дня пред`явлення заяви та до досягнення дітьми повноліття.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей.
Постановою Київського апеляційного суду від 04 червня 2021 року скасовано ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року, справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 24 червня 2021 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі судового наказу в частині стягнення з                   ОСОБА_1 аліментів не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
24 червня 2021 року Шевченківським районним судом міста Києва видано судовий наказ про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 ,                     ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09 листопада 2020 року і до досягнення дітьми повноліття.
27 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про перегляд судового наказу у зв`язку із нововиявленими обставинами, посилаючись на те, що неповнолітні діти не проживають разом з ОСОБА_2 , а наразі існує судовий розгляд справи визначення місця проживання дитини.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 30 вересня 2021 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами судового наказу Шевченківського районного суду міста Києва від 24 червня 2021 у справі № 761/36042/20 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дітей з ОСОБА_1 .
Скасовано судовий наказ, виданий Шевченківським районним судом міста Києва від 24 червня 2021 року, справа № 761/36042/20, провадження № 2-н/761/403/2021, за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дітей з ОСОБА_1 .
Встановлено, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 761/40622/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області, про визначення місця проживання дитини.
Суд апеляційної інстанції під час перегляду справи встановив, що син ОСОБА_5 із                13 червня 2021 року по теперішній час проживає з батьком, а старший син ОСОБА_4 наразі проживає з матір`ю. 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення 
від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
Частиною першою статті 170 ЦПК України визначено, щоборжник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Згідно із частиною восьмою статті 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.
Частиною першою статті 423 ЦПК України передбачено, що рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті у зв`язку з нововиявленими обставинами.
Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи, існували на час її розгляду, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин. Питання про те, які обставини вважати істотними, є оціночним. Суд вирішує його у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення так, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 919/11027/18, провадження               № 12-7звг22, пункт 5.3).
Нововиявленими є обставини, які: входять до предмета доказування у відповідній справі; обґрунтовують вимоги або заперечення сторін; можуть вплинути на висновки суду про права й обов`язки її учасників або мають інше істотне значення для правильного вирішення спору; існували на час розгляду справи, рішення в якій переглядається; спростовують фактичні дані, покладені в основу такого рішення; не були встановлені, коли суд ухвалював це рішення; не були та не могли бути відомі на час розгляду справи особі, яка звертається із заявою про перегляд рішення; стали відомими тільки після його ухвалення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 127/10129/17, провадження № 14-549зц18, пункт 26).
Обставини, які могли бути встановлені при розгляді справи в разі виконання учасниками справи та судом вимог процесуального закону (змагальність, диспозитивність тощо), не можуть визнаватися нововиявленими (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 345/1362/20, провадження               № 61-8675св21).
Не є нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці доказів, які вже оцінив суд у процесі розгляду справи. Крім того, судове рішення не можна переглядати у зв`язку з нововиявленими обставинами у разі, якщо обставини, передбачені процесуальним законом, відсутні, а також якщо ці обставини були або могли бути відомі заявникові на час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 127/10129/17, провадження                    № 14-549зц18, пункти 27, 28).
Не належать до нововиявлених нові обставини, які виникли або змінилися після ухвалення судом рішення, доказ, який підтверджує обставини, що виникли після рішення, або нове обґрунтування позовних вимог чи заперечень проти позову; не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися судами у процесі розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 9901/819/18, провадження № 11-430заі20, пункт 6.38).
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) процедура поновлення розгляду справи за нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження для виправлення помилок правосуддя, як така, не суперечить положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) за умови відсутності зловживання. У цьому контексті ЄСПЛ неодноразово наголошував, що сама по собі наявність у національних законодавствах процедура перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами не суперечить праву на справедливий судовий розгляд та принципу правової визначеності, якщо зазначений вид перегляду використовується для виправлення помилок правосуддя (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Правєдная проти росії», від 06 грудня 2005 року у справі «Попов проти Молдови» № 2).
Процедура поновлення розгляду справи за нововиявленими обставинами має бути використана у спосіб, сумісний із пунктом 1 статті 6 Конвенції.
Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.
Тлумачення пункту 1 частини другої статті 423 глави 3 розділу V ЦПК України з метою перегляду за нововиявленими обставинами судового наказу про стягнення аліментів дає підстави для висновку, що такими нововиявленими обставинами є юридичні факти, які існували на час видачі судового наказу, є істотними для розгляду заяви про його видачу, тобто могли вплинути на висновки суду про права та обов`язки заявника і боржника. Нововиявлені обставини є також обставини, які виникли після набрання судовим наказом законної сили, але віднесені законом до нововиявлених обставин.
Необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового наказу у зв`язку з нововиявленими обставинами (постанова Верховного Суду                     від 30 серпня 2021 року у справі № 461/1229/20, провадження № 61-15179св20).
Ключовим для розуміння природи зазначеного виду перегляду судових рішень є тлумачення поняття «нововиявлені обставини». ЄСПЛ зауважує, що процедура скасування судового рішення за нововиявленими обставинами передбачає, що віднайдено докази, які раніше не були об`єктивно доступними та які можуть призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка вимагає скасування судового рішення, має довести, що вона не мала можливості надати суду докази до закінчення судового розгляду і що такі докази мають вирішальне значення для справи.
Системний аналіз практики ЄСПЛ щодо перегляду судових рішень дозволяє зробити висновок, що нововиявленими обставинами можуть бути визнані обставини, які: а) існували під час розгляду справи судом; б) не були відомими суду та учасникам справи під час розгляду справи судом; в) мають істотне значення для справи і можуть призвести до іншого результату судового розгляду (тобто, коли врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте) (рішення ЄСПЛ від 26 червня 2018 року у справі «Industrial Financial Consortium Investment Metallurgical Union проти України», від 09 червня 2011 року у справі «Желтяков проти України»).
Враховуючи викладене, як за чинним процесуальним законодавством, так і за сталою практикою ЄСПЛ, до нововиявлених обставин належать факти об`єктивної дійсності, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного розв`язання спору.
Визначені законодавчо як нововиявлені, ці обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення. Такі обставини мають бути відповідним чином засвідчені, тобто підтверджені належними і допустимими доказами. Суд вправі змінити або скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини впливають на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.
Отже, процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає існування доказу або факту, який має значення для з`ясування обставин справи, раніше не був відомий, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18, провадження               № 12-7звг22).
ОСОБА_1 мотивувала вимоги про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами наявністю судового спору між нею та ОСОБА_2 з приводу визначення місця проживання дитини, який виник після звернення ОСОБА_2 до суду з питанням про видачі судового наказу, а також вказувала, що ОСОБА_2 приховав від суду те, що старший син ОСОБА_4 , з листопада 2020 року постійно проживає з матір`ю,  а молодший син - ОСОБА_5 , проживав з матір`ю з середини листопада           2020 року по лютий 2021 року та з квітня по червень 2021 року. 
Колегія суддів вважає, що апеляційний суд зробив правильний висновок про те, що обставини, на які посилається ОСОБА_1 , не є нововиявленими обставинами в розумінні положень пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України.
У випадку незгоди з судовим наказом боржник вправі захистити своє право шляхом подачі позову про зменшення розміру аліментів (припинення стягнення, тощо) (частина сьома статті 170 ЦПК України).
Доводи заявника про необхідність часткового відступлення від правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 19 листопада 2018 року у справі 359/3012/18 та від 18 грудня 2018 року у справі № 264/1739/18, вказавши, що під час вирішення питання про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини, нововиявленими обставинами є всі істотні для справи обставини, які не були встановлені судом на момент видачі судового наказу, зокрема відомості про місце проживання дітей, період часу проживання дітей з кожним з батьків, зміна місця проживання дітей, наявність невирішеного судового спору про визначення місця проживання дітей, факт протиправної поведінки батьків щодо самочинної зміни місця проживання дитини, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
У справі № 359/3012/18 (провадження № 61-38923ск18) ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2018 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 листопада 2018 року у справі за заявою представника заявника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2018 року за заявою ОСОБА_5 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на утримання доньки.
У цій справі Верховний Суд, погоджуючись із позицією судів попередніх інстанцій, зауважив, що наведені в заяві обставини, а саме, факт спільного проживання боржника ОСОБА_4 із ОСОБА_5 та їх дітьми на час подання заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів, факт утримання ОСОБА_4 сім`ї, у тому числі й доньки, а також, те, що місце проживання дітей з одним із подружжя не визначено, в розумінні положень пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України не є нововиявленими обставинами, не були предметом розгляду в суді першої інстанції та не підлягають дослідженню під час вирішення питання про стягнення аліментів у порядку наказного провадження.
У справі № 264/1739/18 (провадження № 61-48238ск18) ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2018 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 серпня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 01 листопада 2018 року в справі за заявою ОСОБА_5 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на утримання неповнолітніх дітей за заявою ОСОБА_4 про перегляд судового наказу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 квітня 2018 року за нововиявленими обставинами.
Суд касаційної інстанції, погоджуючись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, про відмову у задоволенні заяви, виходив з того, що наведені в заяві обставини, а саме, факт перебування сторін у шлюбі, добровільне надання батьком допомоги та утримання дітей за його рахунок, а також перешкоджання дружиною у здійсненні ним батьківського обов`язку, наявність невирішеного спору між сторонами щодо місця проживання дітей та участі батьків у їх вихованні, не є нововиявленими обставинами в розумінні положень пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України.
ЦПК України передбачає повноваження Верховного Суду щодо здійснення відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Разом із тим, Верховним Судом у справах № 359/3012/18 та № 264/1739/18 перегляд судових рішень судів нижчих інстанцій не відбувся, такі судові рішення, як постанова, Верховним Судом у цих справах не ухвалювалися і висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не здійснювалось.   
Решта доводів касаційної скарги зводяться до незгоди з судовим рішенням у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскарженого судового рішення. 
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено. 
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», № 19164/04, пункт 47).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу від 24 червня 2021 року. 
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав для скасування оскарженої постанови апеляційного суду.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.
 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , до якої приєднався ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді | В. В. Сердюк
| В. А. Стрільчук
| І. М. Фаловська