Справа № 461/4947/22                                                Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/2635/22                                 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       02 лютого 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
секретар судового засідання - Юзефович Ю. І.,
з участю - представника позивача адвоката Шпунта М.Б., представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Сосула О. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу акціонерного товариства «Таскомбанк», яка підписана адвокатом Пономаренком Олександром Володимировичем, на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 22 вересня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства «Таскомбанк», ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христини Миколаївни, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Мейхер Олени Любомирівни, третя особа: акціонерне товариство «Універсал Банк» про визнання незаконним та скасування державної реєстрації, рішення приватного нотаріуса та запису про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

в провадженні Галицького районного суду м. Львова перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства «Таскомбанк», ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христини Миколаївни, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Мейхер Олени Любомирівни, третя особа: акціонерне товариство «Універсал Банк» про визнання незаконним та скасування державної реєстрації, рішення приватного нотаріуса та запису про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння.
Звертаючись в суд з позовом, позивач одночасно подала клопотання про забезпечення позову, у якому просила суд:
- заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України, інших органів державної реєстрації прав та нотаріусам, як спеціальним суб`єктам, на які покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно реєструвати зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо нежитлових приміщень 1-го поверху: від 20 «а»-1 по 20 «а»-12, загальною площею 188,0 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; та
- накласти арешт на вказане майно.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22 вересня 2022 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на нежитлові приміщення 1-го поверху: від 20 «а»-1 по 20 «а»-12, загальною площею 188,0 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України, інших органів державної реєстрації прав та нотаріусам, як спеціальним суб`єктам, на які покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, реєструвати зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо нежитлових приміщень 1-го поверху: від 20 «а»-1 по 20 «а»-12, загальною площею 188,0 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалу суду в апеляційному порядку оскаржив адвокат Пономаренко Олександр Володимирович, подавши апеляційну скаргу в інтересах АТ «Таскомбанк», в якій просить ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 22 вересня 2022 року скасувати та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що 29 квітня 2021 року між АТ «Універсал Банк» та АТ «Таскомбанк» було укладено Договір факторингу № НІ/11/2-Ф та Договір про відступлення прав за договорами забезпечення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 1120, згідно з якими права кредитора та іпотекодержателя перейшли до АТ «Таскомбанк», у тому числі за Генеральним договором, Додатковою угодою № ВL 2514/ ВL 2514-К від 21 березня 2008 року, Додатковою угодою № ВL 2514/ ВL 2608-КБ+ від 21 березня 2008 року та наступними Додатковими угодами до них, укладеними з акціонерним товариством «Універсал Банк», а також укладеним із ОСОБА_2 та за Договором іпотеки від 21 березня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за реєстровим № 1955 (з наступними змінами та доповненнями), згідно з яким в іпотеку передано нерухоме майно , а саме - цегляні нежитлові приміщення 1-го поверху: від 20"а"-1 по 20"а"-12, загальною площею 188,0 кв. м., розташовані в будинку АДРЕСА_1 . Оскільки ОСОБА_2 не виконувала покладені на неї перед банком зобов`язання, АТ «Таскомбанк» у відповідності до положень статті 37 Закону України «Про іпотеку» та умов Договору іпотеки набув право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому чинним законодавством та іпотечним договором, а саме шляхом реєстрації за собою права власності на нерухоме майно - цегляні нежитлові приміщення 1-го поверху: від 20"а"-1 по 20"а"-12, загальною площею 188,0 кв. м., розташовані в будинку АДРЕСА_1 . В подальшому, АТ «Таскомбанк», користуючись своїм законним правом власника майна, уклало Договір купівлі-продажу від 15 вересня 2022 року вищевказаного майна із ОСОБА_1 , який був вчинений у відповідності до норм чинного законодавства. Вищевказаний Договір купівлі-продажу не визнано недійсним повністю чи частково, не скасовано та не визнано нікчемним. Таким чином, ОСОБА_1 був та залишається добросовісним набувачем спірного майна, власником вказаних приміщень, відповідно до норм закону. На думку заявника, позивач, подаючи заяву про забезпечення позову не довела та не надала жодного доказу наявності у ОСОБА_1 , як власника майна, наміру його подальшого відчуження, не обґрунтувала, як саме може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист невжиття заходів забезпечення позову.
12 січня 2023 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Сусол О.О. подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримує доводи такої, просить задовольнити апеляцій скаргу та скасувати ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову.
17 січня 2023 року від представника позивача - адвоката Шпунта М.Б. також надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, які з`явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог, що є предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом (частина друга статті 149 ЦПК України).
У частині першій статті 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1), забороною вчиняти певні дії (пункт 2), забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання (пункт 3).
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суди повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
У пунктах 5.5. - 5.10. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22 січня 2020 року у справі № 923/826/19 зазначено: «При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову. Оскільки у даному випадку позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в цьому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (наведена правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18)».
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».
З матеріалів оскарження ухвали Галицького районного суду м. Львова від 22 вересня 2022 року у справі № 461/4947/22 убачається, що позивач звернулася з позовом до суду, в якому просила:
- визнати незаконною тa скасувати державну реєстрацію, рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христини Миколаївни від 26 жовтня 2021 року № 61145810 та запис про право власності № 446105 від 20 жовтня 2021 року про реєстрацію права власності за АТ «Таскомбанк» на нежитлові приміщення 1-го поверху: від 20 «а»-1 по 20 «а»-12, загальною площею 188,0 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати недійним договір купівлі - продажу № 4193 від 15 вересня 2022 року цих приміщень, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мейхер Оленою Любомирiвною, укладений між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 ;
- витребувати у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 ці нежитлові приміщення.
Відтак, з урахуванням того, що нежитлові приміщення 1-го поверху: від 20 «а»-1 по 20 «а»-12, загальною площею 188,0 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 є предметом спору, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову у зазначений спосіб (накладення арешту на майно), з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позову, в тому числі, спроможності заходів, які заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, без необхідності звернення з новими позовами, враховуючи те, що відчуження таких може ускладнити у подальшому виконання рішення суду у разі задоволення позову, колегія суддів приходить до висновку, що у суду першої інстанції були наявні підстави для вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно.
При цьому колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника (позивача) і не порушує прав та інтересів відповідача.
Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, чи досліджувати питання обґрунтованості позову, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено, чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
В той же час, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції в порушення принципу диспозитивності та приписів статті 150 ЦПК України наклав арешт на майно шляхом заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України, інших органів державної реєстрації прав та нотаріусам, як спеціальним суб`єктам, на які покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, реєструвати зміни до Державного реєстру речових прав щодо спірного майна, адже позивач просив вжити два заходи забезпечення позову - накласти арешт на майно та заборонити вчиняти певні дії. Вимога про накладення арешту шляхом заборони вчинення дій у заяві про забезпечення позову відсутня.
Арешт майна - це накладення заборони на право володіти, користуватися та розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. В той же час, заборона на вчинення реєстраційних дій щодо спірного майна - це перешкода у вільному розпорядженні майном.
Колегія суддів звертає увагу, що арешт майна і заборона вчиняти дії є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову.
Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» розділ Державного реєстру прав складається з чотирьох частин, які містять відомості, зокрема, про обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта (суб`єктів) цих прав, що означає заборону розпоряджатись цим майном.
А відтак, такий захід забезпечення позову як заборона державним реєстраторам прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України, інших органів державної реєстрації прав та нотаріусам, як спеціальним суб`єктам, на які покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, реєструвати зміни до Державного реєстру речових прав щодо спірного майна охоплюється таким заходом забезпечення позову, як накладення арешту на це майно.
Враховуючи вище викладене, мету застосування заходів забезпечення позову, підстави та зміст позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересам сторін колегія суддів доходить висновку, що у даній справі доцільно застосувати як захід забезпечення позову саме накладення арешту на спірне майно.
Колегія суддів зазначає, що арешт на нерухоме майно, щодо якого між сторонами виник спір, не є позбавленням права власності ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів на підтвердження дійсного наміру відповідача відчужити квартиру не заслуговують на увагу, оскільки забезпечення позову у цьому спорі, який має майновий характер, спрямоване на виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Крім того, заходи забезпечення позову є тимчасовими і в разі вирішення між сторонами спору можуть бути скасовані судом.
Пунктом другим частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
З врахуванням вищенаведеного, а саме у зв`язку із застосуванням судом першої інстанції заходу забезпечення позову, про який не просила позивач , колегія суддів приходить до висновку про скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нової про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, а саме про задоволення такої в частині накладення арешту на спірне майно та про відмову у задоволенні заяви в частині заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України, інших органів державної реєстрації прав та нотаріусам, як спеціальним суб`єктам, на які покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, реєструвати зміни до Державного реєстру речових прав щодо спірного нерухомого майна.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги, підстави для зміни розподілу судових витрат, а також здійснення їх розподілу за розгляд справи судом апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 – 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу акціонерного товариства «Таскомбанк», яка підписана адвокатом Пономаренком Олександром Володимировичем, задовольнити частково.
Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 22 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) до акціонерного товариства «Таскомбанк» (адреса: 01032, м. Київ, вул. С. Петлюри,30, код ЄДРПОУ: 09806443), ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христини Миколаївни (адреса: м. Львів, вул. Івана Рубчака, 5), приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Мейхер Олени Любомирівни (адреса: 79007, м. Львів, вул. Богдана Лепкого,4/1), третя особа акціонерне товариство «Універсал Банк» (адреса: 04114, м. Київ, вул. Автозаводська,54/19, код ЄДРПОУ: 09806443) про визнання незаконним та скасування державної реєстрації – задовольнити частково.
Накласти арешт на нежитлові приміщення 1-го поверху: від 20 «а»-1 по 20 «а»-12, загальною площею 188,0 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні вимоги про забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України, інших органів державної реєстрації прав та нотаріусам, як спеціальним суб`єктам, на які покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, реєструвати зміни до Державного реєстру речових прав щодо нежитлових приміщень 1-го поверху: від 20 «а»-1 по 20 «а»-12, загальною площею 188,0 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, в касаційному порядку може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 06 лютого 2023 року.

Головуючий                                                        С.М. Копняк
Судді:                                                                С.М. Бойко
                                                                       А.В. Ніткевич